Провадження № 22-ц/801/793/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 рокуСправа № 127/31156/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Рибчинського В.П., Голоти Л.О.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., представника скарж-ника, позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Агровіт Груп» адво-ката Арустамян А.Е., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну спра-ву за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Агровіт Груп» до

ОСОБА_1 про стягнення коштів у сумі 110 793,75 гри-

вень,

за апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Агровіт Груп» ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2019 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Бойка В.М.,

В С Т А Н О В И В:

06 грудня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Агровіт Груп» звернулося у Вінницький міський суд Вінницької області з по-зовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 110 793,75 гривень ( а. с. 2-5 ). Позов мотивований наступними обставинами. 29 березня 2018 року між сторонами у справі був укладений договір № 29/03/2018, згідно умов якого відповідач зобовязався виготовити, передати та здійснити монтаж воріт, а по-зивач повинен оплатити виготовлені і змонтовані ворота на умовах 100% попе-редньої оплати. Ціна укладеного договору становить 88635,00 гривень. Строк виготовлення, поставки, монтажу воріт визначений у 35 робочих днів з дня здійснення 100% передоплати. Платіжним дорученням від 04 квітня 2018 року № 501 позивач перерахував відповідачеві 88635,00 гривень, кінцевий строк ви-конання зобовязання ОСОБА_1 закінчився 28 травня 2018 року, але умови договору ним не виконані. Згідно умов укладеного правочину при пору-шенні відповідачем строків поставки товару більш ніж на 20 календарних днів позивач вправі відмовитися від отримання товару та вимагати повернення суми перерахованої попередньої оплати з урахуванням штрафних санкцій. Вимога позивача про повернення сплачених коштів залишена відповідачем без реагу-вання, що потягло звернення товариства у суд з даним позовом. ТОВ «Агровіт Груп» просило суд стягнути на свою користь з ОСОБА_1 110 793,75 гривні, з яких 22 158,75 гривень становить штраф.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2019 року у задоволенні позову ТОВ «Агровіт Груп» до ОСОБА_1 про стяг-нення коштів відмовлено ( а. с. 37-38 ).

Не погоджуючись з ухваленим 08 лютого 2019 року рішенням суду першої інстанції, директор ТОВ «Агровіт Груп» ОСОБА_3 оскаржує його в апеляційно-му порядку, просить дане рішення суду скасувати як незаконне, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Правом подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представника позивача, скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції нале-жить скасувати, провадження у справі закрити.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовід-носин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто су-купність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, відне-сених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. За части-ною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спо-рах, що виникають у звязку зі здійсненням господарської діяльності ( крім справ, передбачених частиною другою цієї статті ), та інші спра-ви у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що вини-кають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у госпо-дарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та ( або ) фізичні особи-підприємці. Відповідно до положень части-ни другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопору-шенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу ( як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті ).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в ре-дакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуально-го кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовід-носин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін. Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, ін-шими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбача-ла б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що пря-мо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також ста-тей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін право-чину та наявність спору, що виник у звязку зі здійсненням господарсь-кої діяльності.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 186 ЦПК України суд-дя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Наведена норма підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звер-нення до місцевого загального суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єкт-ний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією загальних судів, або ко-ли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Звертаючись з позовом до ОСОБА_1 як Продавця, ТОВ «Аг-ровіт Груп» як Покупець просило суд стягнути з відповідача кошти з підстав невиконання договору між юридичною особою та фізичною особою - підприємцем від 29 березня 2018 року № 29/03/2018 щодо ви-готовлення, передачі та проведення монтажу воріт ( товару ) по АДРЕСА_1 в кількості, асортименті ( по но-менклатурі ) та за ціною відповідно до умов даного договору.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сто-ронами виник щодо невиконання умов договору, пов`язаного із здійсненням господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, по суті укладе-ний між сторонами у справі договір є господарським договором, яким бу-ли опосередковані зобов`язальні правовідносини сторін спору з виконання ро-біт та надання послуги.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розумі-ється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надан-ня послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здій-снення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником ( учасниками ) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб-єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта ( виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо ), або відмо-витися від певних дій, а інший суб`єкт ( управнена сторона ) має право вима-гати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов-язанням.

За нормами статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов-язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та гро-мадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП ( із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення ) її зобов`язання ( господарські зобов`язання ) за укладеними дого-ворами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізич-них осіб - підприємців та громадських формувань 12 липня 2018 року вчинений запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізич-ною особою - підприємцем ОСОБА_4 О.М. ( а. с. 14-17 ).

Враховуючи викладене, слід зробити висновок, що ТОВ «Агровіт Груп», звертаючись до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства, помилково визначило належність порушеного спору до юрисдикції цього суду, адже відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, даний спір належить до юрис-дикції господарського суду. Суд першої інстанції, відкривши провадження у цій справі, ухваливши в ній оскаржуване рішення, не дотримався вимог пункту першого частини першої статті 186 ЦПК України, порушивши таким чином на-ведені вище норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до норм частин першої та четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково подани-ми доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої ін-станції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`яз-ковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтями 374, 377 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити проваджен-ня у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково. Судове рішення першої інстанції, яким закінчено роз-гляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або част-ково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Ураховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга директора ТОВ «Агровіт Груп» ОСОБА_2 підлягає частко-вому задоволенню, ухвалене судом першої інстанції рішення - скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 19-22, 186, 367, 368, 374, 377, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Агровіт Груп» Гоя Романа Анатолійовича задоволити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агровіт Груп» до ОСОБА_1 про стягнення кош-тів у сумі 110 793,75 гривень скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити позивачу його право на можливість звернення з даним позовом у Господарський суд Вінницької області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 травня 2019 року.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді В.П. Рибчинський

Л.О. Голота