ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 червня 2019 року

м. Харків

справа № 641/4053/17

провадження №22-ц/818/1404/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - Підприємство «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Підприємства «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, ухвалене 14 грудня 2018 року о 12 годині 30 хвилин у складі судді Чайка І.В. (повний текст рішення складений 22 грудня 2018 року),

УСТАНОВИВ:

23.06.2017 року підприємство «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни» (надалі Підприємство) звернулося до суду з позовом про відшкодування шкоди, після уточнення якого у жовтні 2017 року (т.1 а.с. 159 - 165) просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 завдані Підприємству матеріальні збитки в розмірі 126 666 грн. 67 коп.

Позовна заява мотивована тим, що з 30.03.2015 керівник Підприємства ОСОБА_1 був звільнений з роботи. Після звільнення з посади ОСОБА_1 не передав новому керівнику ОСОБА_3 . товарно-матеріальні цінності, що належать Підприємству.Крім того, ОСОБА_1 та колишнім головним бухгалтером підприємства ОСОБА_2 за участю інших невідомих осіб у квітні 2015 року було здійснено рейдерське захоплення будівлі Підприємства та привласнення майна, в тому числі печаток і бухгалтерської документації, а також грошових коштів, що належать Підприємству. За вказаним фактом було відкрито кримінальне провадження, по якому досудове розслідування досі триває. Також позивач вказує, що новим керівником Підприємства 31.03.2015 була здійснена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей Підприємства, за результатами якої була встановлена відсутність майна, що перебувало у володінні та користуванні Підприємства на дату звільнення колишнього керівника ОСОБА_1 . Зокрема, обладнання на загальну суму 1 032 033 грн. 60 коп. та автомобілю ГАЗ 3302-14, д.н.з. НОМЕР_1 . Після доступу ОСОБА_3 до банківських рахунків Підприємства була встановлена нестача грошей в загальному розмірі 442 763 грн. 09 коп., які були привласнені та розтрачені ОСОБА_5 після його звільнення. Сума збитків, що була завдана Підприємству від діяльності ОСОБА_1 на посаді директора підприємства, становить 1 742 763 грн. 09 коп., однак враховуючи скрутне матеріальне становище Підприємства та відсутність у нього змоги сплатити судовий збір, позивач просив стягнути з відповідачів суму завданої Підприємству матеріальної шкоди частково у розмірі 126 666 грн. 67 коп., що складається з 44 590 грн. 58 коп. незаконно перерахованих ОСОБА_1 . коштів з банківського рахунку позивача у ПАТ «Універсалбанк» протягом квітня-червня 2015 року, та 32 076 грн. 09 коп. незаконно перерахованих коштів з банківського рахунку Підприємства в АТ « Укрсиббанк» протягом квітня - червня 2015 року та 35 000 грн. в рахунок компенсації частини шкоди, що завдана нестачею автомобіля ГАЗ - 3302.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що надані представником позивача дані щодо численних звернень до правоохоронних органів з приводу незаконних дій відповідачів, факти внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі ЄРДР) та проведення досудового розслідування судом не можуть бути оцінені як такі, що свідчать про обґрунтованість позовних вимог. Належним доказом на підтвердження відповідних обставин може бути обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили. Такого вироку суду надано не було. Таким чином, позивачем не було надано доказів наявності спричиненої шкоди, протиправності дій та вини відповідачів у спричиненні шкоди Підприємству.

В апеляційній скарзі Підприємство просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам у справі, неповне та неправильне встановлення судом обставин у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не надав належної оцінки факту порушення відповідачами виконання своїх трудових обов`язків. ОСОБА_2 як особа, яка виконувала обов`язки головного бухгалтера, не передала при звільненні бухгалтерські документи новому бухгалтеру. ОСОБА_1 , як посадова особа Підприємства, несе повну відповідальність за бухгалтерський облік після звільнення з посади ОСОБА_2 . Відповідачі несуть повну матеріальну відповідальність за шкоду, завдану Підприємству. Висновок суду про те, що ОСОБА_2 не виконувала функції головного бухгалтера підприємства також спростовується матеріалами справи, яким суд не дав належної оцінки. Крім цього, суд не оцінив того, що відповідачі й після звільнення мали безконтрольний доступ до коштів Підприємства з 31.03.2015 по 11.09.2015 в ПАТ «Універсал банк» та з 30.07.2009 по 11.09.2015 в ПАТ «Укрсиббанк», продовжували користуватися рахунками підприємства, не передали бухгалтерську та кадрову документацію, незаконно використовували печатку Підприємства, чим завдали Підприємству збитків.

Суд не дав належної оцінки доказам того, що ОСОБА_1 скоїв майнове правопорушення, тобто не виконав покладених на нього, як директора Підприємства, обов`язків зі збереження товарно-матеріальних цінностей (надалі ТМЦ), що належать ТОВ НВП «Основа». Внаслідок чого на дату його звільнення на Підприємстві виникла недостача автомобіля, втрата обладнання та грошових коштів. Судом невірно досліджені докази і невірно зроблений висновок про те, що ОСОБА_1 не звільнений з посади директора 30.03.2015 року, оскільки суду не надано оригіналу наказу про звільнення. Проте в матеріалах справи є докази втрати документів новим директором.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Підприємства необхідно задовольнити частково,а рішення суду - скасувати з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1.3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції повністю зазначеним вимогам не відповідає.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції фактично вийшов за межі пред`явленого Підприємством позову, вирішивши позовні вимоги без урахування уточненої позовної заяви від 09.10.2017 (т.1 а.с. 159 - 165). А саме, в рішенні судом було встановлено наявність обладнання Підприємства обладнання на загальну суму 1 032 033 грн. 60 коп. на день звільнення відповідачів та не укладення договору купівлі-продажу № 29/12-2014 від 29.12.2017. Разом з тим, Підприємство в позові хоча й посилалося на факт нестачі обладнання, жодної вимоги стосовно стягнення з відповідачів завданих такою нестачею збитків не заявляло. Просило тільки стягнути з відповідачів грошові кошти, безпідставно отримані ними з рахунків підприємства в ПАТ « Універсалбанк» та ПАТ «Укрсиббанк» у розмірі 44 590 грн. 58 коп. та 32 076 грн. 09 коп. відповідно і стягнути з відповідачів шкоду завдану нестачею автомобілю ГАЗ - 3302 ( середня ринкова вартість якого складає 85 000 грн.) частково у розмірі 35 000,00 грн.

Відповідно до частин 1,4, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі Підприємство не посилалося на вихід суду за межі позовних вимог. Але враховуючи вимоги ст.ст. 13, 263,367 ЦПК України, судова колегія вважає за можливе вийти за межі апеляційної скарги та скасувати рішення суду в цій частині, оскільки суд розглянув позовні вимоги Підприємства стосовно нестачі обладнання з порушенням вимог процесуального закону.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, 30.03.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади директора Підприємства «Основа-Промінвест» Громадської організації «Фонд підтримки інвалідів» (надалі ГО «ФПІ») відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, тобто у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб. Зазначене підтверджується копією наказу Громадської організації «Фонд підтримки інвалідів» № 40-Ч від 30.03.2015 (т. 1 а.с.72)

Відповідно до копії наказу № 41-Ч від 31.03.2015 на посаду директора Підприємства «Основа-Промінвест» Громадської організації «Фонд підтримки інвалідів» прийнято Глущенка Романа Олеговича (т. 1 а.с.10).

В судовому засіданні в суді першої інстанції також установлено, що назва підприємства була змінена з «Підприємство «Основа-Промінвест» Громадської організації «Фонд підтримки інвалідів»» на «Підприємство «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни»» (надалі Підприємство).

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.04.2017 року, керівником та підписантом Підприємства з 07.12.2015 є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 є головою комісії з припинення або ліквідатором вказаного Підприємства (т. 1 а.с.18-22).

Згідно наказу № 22к від 04.03.2008 Підприємства «Основа-Промінвест» Всеукраїнської організації « Фонд підтримки непрацездатних інвалідів» від 04.03.2008, ОСОБА_2 була прийнята до вказаного підприємства на посаду фінансового директора з 04.03.2008 (т. 2 а.с.121).

Згідно трудової книжки НОМЕР_2 , ОСОБА_2 працювала на Підприємстві на посаді бухгалтера з 08.02.2002. 10.06.2005 її було переведено на посаду головного бухгалтера цього ж підприємства. 03.03.2008 року вона була звільнена із займаної посади за власним бажанням. З 04.03.2008 ОСОБА_2 була прийнята на роботу до вказаного підприємства на посаду фінансового директора та 13.03.2015 року звільнена із займаної посади за власним бажанням (т. 2 а.с.122-124).

Актом інвентаризації № 1/2 від 25.04.2015 року підприємства «Основа-Промінвест» ГО «ФПІ» встановлено відсутність автомобіля ГАЗ 3302-14, державний номер НОМЕР_1 , техпаспорту, ключів від автомобіля, а також меблевого обладнання відповідно до додатку № 1 до цього акту (т.1 а.с.157). Дата підпису акту інвентаризації № 1/2 та додатку до нього зазначена 04.10.2016, тоді як сам акт датований від 25.04.2015 (т.1 а.с.158).

Актом інвентаризації № 1 від 25.04.2015 Підприємства «Основа-Промінвест» ГО «ФПІ» встановлено відсутність бухгалтерських документів за період зі створення підприємства до 31.03.2015; відсутність договорів нового директора ОСОБА_3 з контрагентами підприємства; відсутність укладених договорів з ПАТ «Універсалбанк» та АТ «Укрсиббанк» на обслуговування рахунків та клієнт-банку. Інвентаризацію розпочато 25.04.2015 року о 10.00 год. та закінчено 25.04.2015 року о 14 год.14 хв. (т. 1 а.с.31).

Відповідно до копії договору оренди автомобіля ГАЗ 3302-14, державний номер НОМЕР_1 , укладеного 26.02.2015 за № 26/02-15, Підприємство «Основа-Промінвест» Громадської організації «Фонд підтримки інвалідів» в особі фінансового директора Самойленко М.Г. передав у тимчасове володіння та користування вказаний автомобіль ФОП ОСОБА_1 Оригіналу вказаного договору суду першої інстанції надано не було (т.1 а.с.6-7).

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.06.2017 відмовлено у задоволені позову Підприємства до ФОП ОСОБА_1 , третя особа : ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за укладеним між сторонами договором оренди автомобіля ГАЗ - 3302 - 14 № 26/02-15 від 26.02.2015 в розмірі 96000 грн. за період з 27.02.2015 по 31.10.2015 за недоведеністю позовних вимог щодо факту укладення між сторонами вказаного договору (т.1 а.с.32-34).

Відмовляючи позивачу у задоволені позову про часткове стягнення вартості спірного автомобілю, суд першої інстанції послався лише на наявність зазначеного рішення, яким установлено, що Підприємством не доведено факту укладення договору оренди автомобілю ГАЗ 3302 - 14 між ОСОБА_2 , яка діяла на підставі доручення від Підприємства, та ФОП ОСОБА_1 .

При цьому суд не дав належної оцінки даним акту інвентаризації № Ѕ від 25 квітня 2015 року та додатку № 1 до нього від 04.10.2016 року, якими встановлена відсутність автомобіля ГАЗ 3302 - 14, державний номер НОМЕР_1 , техпаспорту, ключів від автомобіля. Згідно даних зазначеного акту колишній керівник підприємства ОСОБА_1 не передав автомобіль, ключі та техпаспорт новому керівнику Підприємства (т. 1 а.с. 157 - 158).

Відповідно до п.18 глави ІІ наказу Міністерства фінансів України від 02.09.2014 № 879 «Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань» (надалі Положення) інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у зв`язку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи. При проведенні інвентаризації у разі зміни матеріально відповідальної особи та особа, яка приймає активи, дає розписку про отримання активів, а та, яка передає, - про передачу активів.

Згідно п. 19 зазначеного наказу після закінчення інвентаризації оформлені інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) здаються до бухгалтерської служби для перевірки, виявлення і відображення в обліку результатів інвентаризації.

Відповідно до п.1 глави ІV наказу Положення висновки щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобов`язань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться в звіряльних відомостях, та пропозиції щодо їх врегулювання відображаються інвентаризаційною комісією у протоколі, що складається після закінчення інвентаризації і передається на розгляд та затвердження керівнику підприємства. У протоколі наводяться: причини нестач, втрат, лишків, а також пропозиції щодо заліку внаслідок пересортиці, списання нестач в межах норм природного убутку, а також понаднормових нестач і втрат від псування цінностей із зазначенням причин та вжитих заходів щодо запобігання таким втратам і нестачам. Підприємства можуть додавати до протоколів іншу інформацію, що є суттєвою для прийняття рішень щодо визнання і оцінки активів і зобов`язань та розкриття відповідної інформації у фінансовій звітності. Протокол інвентаризаційної комісії затверджується керівником підприємства протягом 5 робочих днів після завершення інвентаризації.

Матеріально відповідальні особи не включаються до складу робочої інвентаризаційної комісії для перевірки активів, що знаходяться у них на відповідальному зберіганні (абзац другий пункту 2.4 Глави ІІ Положення).

Згідно пункту 14 Глави ІІ Положення інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов`язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням. Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації.

Згідно абзацу першого і четвертого пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

При цьому документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг (пункт 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

ОСОБА_1 був звільнений з Підприємства 30.03.2015, а ОСОБА_2 - 13.03.2015. Наказом Підприємства № 41-Ч від 31.03.2015 року директором Підприємства «Основа-Промінвест» ГО «ФПІ» був призначений ОСОБА_3 .

Обидва акти інвентаризації складені членами комісії у складі 2-х осіб - директора ОСОБА_3 та представником засновника Зубар В.В. Матеріально відповідальні особи акт № 1/2 від 25.04.2015 і Додаток № 1 до нього не підписували. Не вказано також хто був матеріально відповідальною особою за збереження ТМЦ на Підприємстві. Додаток № 1 до акту (т.1 а.с. 158) не містить підпису члена комісії ОСОБА_7 . А датою проставлення підписів членів інвентаризаційної комісії на акті № 1/2 від 25.04.2015 і Додатку до нього вказано 04 жовтня 2016 року. Хоча в акті вказано, що інвентаризацію розпочато о 17 год. 00 хв. 25 квітня 2015 року і закінчено о 17 годині 44 хвилини 25 квітня 2015 року.

За таких обставин, судова колегія вважає, що надані акти не є належними доказами у справі в розумінні вимог наказу Міністерства фінансів України від 02.09.2014 № 879 «Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань». А тому не можуть свідчити про відсутність автомобіля ГАЗ 3302 - 14 на Підприємстві на час звільнення Відповідачів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову Підприємства про стягнення частини вартості автомобіля ГАЗ 3302-14 належить відмовити у зв`язку із недоведеністю втрати автомобіля і, відповідно, недоведеністю завдання шкоди Підприємству такою втратою. А не у зв`язку із недоведеністю укладення договору оренди між Підприємством і ФОП ОСОБА_1

В уточненій позовній заяві Підприємство (т.1 а.с. 159-165) також просило стягнути з відповідачів грошові кошти перераховані ТОВ «РОКІС», ТОВ «ДРЕВСТИЛЬ», ФОП ОСОБА_8 , ФОП ОСОБА_9 , ПП фірма БТФ, ПП Елько, ТОВ Блік, ТОВ СЦМТ, СПДФО ОСОБА_10 , оскільки вони здійснені після звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з Підприємства.

Суд першої інстанції за даним виписки з особового рахунку Підприємства в АТ «УкрСиббанк» ( т. 2 а.с. 22-39) дійшов висновку про те, що фінансові операції щодо перерахування грошових коштів вищезазначеним підприємствам та ФОП були здійснені до звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Разом з тим, згідно вказаної вище виписки 01.04.2015 з рахунку Підприємства ТОВ «Рокіс» було перераховано 580 грн. 70 коп., 03.04.2015 ТОВ «Древстиль» перераховано 3 744 грн. 18 коп., 09.04.2015 ТОВ «Древстиль» перераховано 32 000 грн., 10.04.2015 ПП ОСОБА_9 перераховано 5 000 грн., 17.04.2015 ПП ОСОБА_9 перераховано 3 999 грн. 27.04.2015 на рахунок ТОВ «Рокіс» було перераховано 132 грн. 97 коп., ПП «Елько» було перераховано 567 грн., ТОВ «Блік» було перераховано 3 632 грн. 05 коп., ТОВ «СЦМТ» було перераховано 3 700 грн., ТОВ «Рокіс» перераховано 4 553 грн. 89 коп., ТОВ «ДРЕВСТИЛЬ» перераховано 11 974 грн. 84 коп. 05.05.2015 року ТОВ «Рокіс» було перераховано 946 грн. 22 коп., СПДФО ОСОБА_10 було перераховано 4 196 грн., ТОВ «Древстиль» було перераховано 4 721 грн. 20 коп. 12.05.2015 ПП ОСОБА_9 було перераховано 400 грн.

Вказані операції були проведені вже після звільнення ОСОБА_11 і ОСОБА_2

З листа ПАТ «Укрсиббанк» від 23.06.2018 року вбачається, що доступ до рахунків Підприємства в період з 2014-2017 роки мав директор ОСОБА_1 Доступ до клієнт банку мав тільки ОСОБА_1 За період з 2014 року по 2017 року звернень від працівників Підприємства стосовно проведення незаконних банківських операції не було. У директора ОСОБА_1 доступ до клієнт Банку закінчився 11.03.2016 року (т. 2 а.с.109).

За таких обставин, суд вважає доведеним використання ОСОБА_1 коштів Підприємства для розрахунку за господарськими операціями після припинення в нього повноважень керівника.

Зі змісту ч.1 ст. 132 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Відповідно до вимог ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) мiж працiвником i пiдприємством, установою, органiзацiєю вiдповiдно до статтi 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договiр про взяття на себе працiвником повної матерiальної вiдповiдальностi за незабезпечення цiлостi майна та iнших цiнностей, переданих йому для зберiгання або для iнших цiлей;

2) майно та iншi цiнностi були одержанi працiвником пiд звiт за разовою довiренiстю або за iншими разовими документами;

3) шкоди завдано дiями працiвника, якi мають ознаки дiянь, переслiдуваних у кримiнальному порядку;

4) шкоди завдано працiвником, який був у нетверезому станi;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зiпсуттям матерiалiв, напiвфабрикатiв, виробiв (продукцiї), в тому числi при їх виготовленнi, а також iнструментiв, вимiрювальних приладiв, спецiального одягу та iнших предметiв, виданих пiдприємством, установою, органiзацiєю працiвниковi в користування;

6) вiдповiдно до законодавства на працiвника покладено повну матерiальну вiдповiдальнiсть за шкоду, заподiяну пiдприємству, установi, органiзацiї при виконаннi трудових обов`язкiв;

7) шкоди завдано не при виконаннi трудових обов`язкiв;

8) службова особа, винна в незаконному звiльненнi або переведеннi працiвника на iншу роботу;

9) керiвник пiдприємства, установи, органiзацiї всiх форм власностi, винний у несвоєчаснiй виплатi заробiтної плати понад один мiсяць, що призвело до виплати компенсацiй за порушення строкiв її виплати, i за умови, що Державний бюджет України та мiсцевi бюджети, юридичнi особи державної форми власностi не мають заборгованостi перед цим пiдприємством.

Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмовi договори про повну матерiальну вiдповiдальнiсть може бути укладено пiдприємством, установою, органiзацiєю з працiвниками (що досягли вiсiмнадцятирiчного вiку), якi займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язанi iз зберiганням, обробкою, продажем (вiдпуском), перевезенням або застосуванням у процесi виробництва переданих їм цiнностей. Перелiк таких посад i робiт, а також типовий договiр про повну iндивiдуальну матерiальну вiдповiдальнiсть затверджуються в порядку, який визначається Кабiнетом Мiнiстрiв України.

Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 № 447/24 затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж(відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва, а також Типовий договір про повну індивідуальну відповідальність.

Посада керівника підприємства в указаному переліку відсутня, даних про те, що ОСОБА_1 обіймав поряд із посадою керівника, одну з посад з переліку, в суду немає. Докази укладення з ОСОБА_2 договору про повну матеріальну відповідальність в матеріалах справи відсутні. Також суду не надано даних про середній заробіток зазначених посадових осіб.

Тому притягнення відповідачів до повної матеріальної відповідальності не можливо. Дані про розмір їх середньомісячного заробітку відсутні. Доказів використання грошових коштів Підприємства в ПАТ «УкрСиббанк» з боку ОСОБА_2 немає.

На підтвердження позовних вимог Підприємства про стягнення з відповідачів безпідставно набутих ними коштів позивач в супереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів списання коштів в ПАТ «Універсалбанк» у розмірі, визначеному в уточненій позовній заяві, після звільнення відповідачів.

При вирішенні питання про відшкодування майнової шкоди Підприємству необхідно також виходити із загальних положень щодо відшкодування шкоди.

Згідно ч. 1 до ст. 1166 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірним рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи спори про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець у ст. 1166 ЦК України відносить: а) наявність шкоди; б) протиправну поведінку заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вину.

Згідно статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно витягів з ЄРДР за заявою ОСОБА_7 від 04.12.2015 за фактом шахрайських дій колишніми керівниками Підприємства розпочато кримінальне провадження за № 0001139 від 25.12.2015; за заявою ОСОБА_7 від 15.12.2015 року за фактом підробки документів колишніми керівниками Підприємства розпочато кримінальне провадження за № 0001138 від 25.12.2015; за заявою ОСОБА_7 від 17.11.2015 за фактом крадіжки колишніми керівниками ГО «Фонд підтримки інвалідів» розпочато кримінальне провадження за № 0001115 від 21.12.2015 (т. 1 а.с. 24-26).

Надані представником апелянта дані щодо численних звернень до правоохоронних органів з приводу незаконних дій відповідачів, фактів внесення відповідних відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування, не можуть бути оцінені як такі, що свідчать про обґрунтованість вимог апеляційної скарги та доведеність розтрати відповідачами грошових коштів і втрати ТМЦ. Належним доказом на підтвердження відповідних обставин, згідно положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, може бути обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили. Проте такого вироку суду не надано.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази спричинення шкоди Підприємству й у задоволенні позову Підприємства про стягнення з відповідачів шкоди, завданої списанням коштів, та часткової вартості автомобіля належить відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного вище, апеляційний суд вважає, що дійшовши вірного висновку про необхідність відмови Підприємству у задоволенні його позовних вимог, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, невірно оцінив доводи та виходив із помилкових мотивів. Тому апеляційна скарга Підприємства підлягає задоволенню частково, рішення суду належить скасувати. У задоволенні позову Підприємства до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої списанням коштів, та відшкодування вартості автомобіля належить відмовити з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Підприємства «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни» задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволені позову Підприємства «Основа-Промінвест» Громадської організації «Моніторинг та аналіз розвитку країни» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 шкоди, завданої списанням коштів, та вартості автомобіля відмовити з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07 червня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А. В. Котелевець

Р.М. Піддубний