П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 761/12145/17

Провадження: № 22-ц/824/5269/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов Костянтин Юрійович, про визнання договору дарування удаваним правочином,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов К.Ю., про визнання договору дарування удаваним правочином, в якому просив визнати укладений 12.07.2010 року договір дарування частини квартири, за яким ОСОБА_2 отримала в дар 68/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. удаваним правочином; встановити, що 12.07.2010 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_2 придбала 68/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 30 липня 2005 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, в якому вони накопичували кошти на купівлю житла в Києві, зокрема, шляхом продажу квартири, яка належала йому, позивачу, на праві власності та була придбана ним до шлюбу. Придбавши у 2010 році 68/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вони одразу зареєстрували своє місце проживання за цією адресою. Приблизно через рік ОСОБА_2 почала проживати окремо, а тому про розірвання шлюбу заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2012 року йому відомо не було, як і про те, що його визнано таким, що втратив право користування квартирою на підставі заочного рішення від 27.05.2013 року. Про дані обставини він дізнався лише в 2014 році. Під час вирішення питання про поділ майна йому стало відомо про те, що купівля квартири була оформлена як договір дарування, а тому вважає даний договір удаваним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що у судовому рішенні невірно зазначено, що ОСОБА_4 передав 29 000 доларів США невідомим особам, дана теза спростовується змістом позовної заяви. Суд безпідставно не врахував докази, витребувані з ПАТ «ПУМБ» на підтвердження того факту, що депозитні вклади ОСОБА_2 (ОСОБА_2) формувались і збільшували протягом їхнього подружнього життя за рахунок спільних заощаджень та були отримані з банку безпосередньо перед укладанням спірного договору. Припущення суду про те, що кошти могли бути перераховані на інший рахунок не підтверджується жодним доказом. Висновок суду про те, що коштів, отриманих ОСОБА_4 від продажу власної квартири та його заробітної плати за період з 2005-2009 роки недостатньо для придбання спірної квартири, не можуть бути покладені в основу рішення про відмову у позові, оскільки ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до статті 360 ЦПК України інші учасники справи не скористались.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у ній.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.07.2005 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.06.2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_7 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

Крім того, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2013 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_2 .

Окрім того, судом встановлено, що 12.07.2010 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_7 (обдаровувана) був укладений Договір дарування частки квартири, за яким Дарувальник зобов`язувався передати Обдаровуваній безоплатно у власність 68/100 часток квартири загальною площею 60,20 кв.м., житловою площею 44,20 кв.м., з яких відчужується 68/100 часток квартири житловою площею 30,06 кв.м., загальною площею 40,94 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 4475.

Крім того в договорі зазначено (п.3), що дар сторонами оцінений у 58806,00 грн.

В договорі нотаріус зазначив, що сторонам роз`яснено, зокрема, і зміст статті 235 ЦК України (п.14 Договору).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Судом першої інстанції під час розгляду справи не встановлено, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових правовідносин, ніж ті, які передбачені договором дарування та не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження передачі коштів ОСОБА_3

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до положень статтей 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частина 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно частин 4, 5 статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдарованого.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Із матеріалів справи убачається, що 12.07.2010 року між ОСОБА_3 ( Дарувальник ) та ОСОБА_7 (Обдаровувана) був укладений Договір дарування частки квартири, за яким Дарувальник зобов`язувався передати Обдаровуваній безоплатно у власність 68/100 часток квартири загальною площею 60,20 кв.м., житловою площею 44,20 кв.м., з яких відчужується 68/100 часток квартири житловою площею 30,06 кв.м., загальною площею 40,94 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В договорі зазначено (п.3), що дар сторонами оцінений у 58 806,00 грн.

Згідно пункту 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір дарування від 12.07.2010 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 4475.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог вказував, що вищезазначеним договором дарування частки квартири від 12.07.2010 року відповідачем було навмисно приховано договір купівлі-продажу спірної частини квартири, тому вказаний договір дарування є удаваним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що квартира за адресою АДРЕСА_1 була придбана ним та відповідачкою за спільні кошти,зароблені за весь час шлюбу, та за кошти від продажу квартири, яка належала йому на праві власності та була придбана до шлюбу.

Також, зазначав, що спільні грошові кошти у розмірі 29000 доларів США зберігались на депозитних рахунках ОСОБА_2 , відкритих у ПАТ «Донгорбанк». Вказані кошти зберігались на рахунку ПАТ «Донгорбанк» з 29.08.2005 року по 12.07.2010 року, тобто, по день придбання частини квартири, що, на його думку, підтверджує факт того, що 12.07.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частини квартири.

На підтвердження вказаних фактів позивачем надано суду копію договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_4 .

Також, ухвалою суду першої інстанції від 17 квітня 2018 року, за клопотанням ОСОБА_1 було витребувано з ПАТ «ПУМБ» (правонаступник ПАТ «Донгорбанк») документи щодо відкриття ОСОБА_2 у ПАТ «Донгорбанк» депозитних рахунків за період з 29.08.2005 року по 12.07.2010 року, а також довідку про рух коштів по кожному рахунку.

В той же час, предметом доказування у даній справі є наявність у відповідачів, на момент укладення договору дарування, умислу приховати інший правочин, а тому ОСОБА_1 , звернувшись до суду з вимогою про визнання договору дарування удаваним, мав довести суду наявність у учасників цього правочину наміру приховати договір купівлі-продажу та факт отримання дарувальником грошових коштів, а відповідно до вимог ч.2 ст.78 ЦПК України такий факт повинен доводитись лише письмовими доказами.

Допустимих письмових доказів на спростування факту укладення договору дарування, як і на підтвердження укладення сторони правочину саме договору купівлі-продажу, суду не надано. В ході судового розгляду не встановлено, що за укладеним відповідачами договором були передані будь-які грошові кошти.

Посилання скаржника на те, що кошти, які знаходились на депозитних рахунках ОСОБА_2 були використані для купівлі квартири, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наявність у відповідачки ОСОБА_2 коштів не свідчить про її намір витратити їх на придбання квартири, окрім того, матеріали справи не містять доказів того, що кошти з депозитних рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , по закінченню терміну дії депозитних договорів були отриманні нею саме з метою придбання спірної квартири.

Також слід відмітити, що ОСОБА_1 доводив суду наявність у нього коштів від відчуження дошлюбного майна та належність коштів, які були розміщені на депозитних рахунках, відкритих на ім`я відповідачки, до спільного майна подружжя, а тим самим помилково вважав, що це свідчить про удаваність договору дарування квартири, в той час як повинен був доводити факт передачі грошей дарувальнику.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем наявності підстав, передбачених ст.235 ЦК України, для визнання удаваним оспорюваного договору дарування частини квартири, є правильним.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаного висновку суду, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить, в ході апеляційного розгляду справи позивач та його представник також не навели таких обставин.

Апеляційна скарга за своїм змістом є фактично повторенням позиції ОСОБА_1 , викладеним у позові, яка була перевірена районним судом та отримала належну оцінку суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст складено 04 червня 2019 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

А.А. Пікуль