Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 524/5164/15-ц

провадження № 61-9516св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача- ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Берізка»,

представник відповідача- Олефір Петро Петрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Берізка» на заочне рішення Автозаводського районного суду

м. Кременчука Полтавської області від 20 липня 2015 року в складі судді Предоляк О. С. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2016 року в складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М., Абрамова П. С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Берізка» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати, компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 2009 року по 19 червня 2013 року він працював у ТОВ «Фірма «Берізка» на посаді директора. На час звільнення йому були нараховані кошти за період з 01 травня по 19 червня 2013 року в розмірі 2 960,00 грн. Проте відповідачем вказані кошти не виплачені з підстав відсутності коштів у товариства. Позивач вважав, що відповідач повинен йому сплатити кошти за невикористані щорічні відпустки, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків виплати, а також відшкодувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральну шкоду.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості із заробітної плати - 2 960,00 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати - 2 123,50 грн, компенсацію за невикористані щорічні відпустки - 10 369,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 45 657,30 грн, а також компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 120 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 липня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Фірма «Берізка» на користь ОСОБА_2 заборгованість із нарахованої, проте не виплаченої заробітної плати у розмірі 2 960,00 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати - 2 123,50 грн, компенсацію за невикористані щорічні відпустки - 10 369,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 45 657,30 грн, компенсацію за заподіяну моральну шкоду - 5 000,00 грн та витрати на правову допомогу - 1 489,30 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивача з роботи відповідачем у порушення вимог статті 47 КЗпП України не проведено повного розрахунку та у визначений статей 116 КЗпП України строк не проведено виплати усіх сум, які належать позивачу при звільненні, а тому наявні правові підстави для стягнення таких сум, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати. Встановивши, що порушено право позивача на своєчасне проведення розрахунку при звільненні та виплату належних сум при звільненні, вважав, що у відповідності до вимог статті 237-1 КЗпП України є підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із урахування принципів розумності, виваженості та справедливості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 липня 2015 року змінено в частині розміру стягнутих з ТОВ «Фірма «Берізка» на користь ОСОБА_2 компенсації за невикористані щорічні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також розподілу судових витрат.

Стягнуто з ТОВ «Фірма «Берізка» на користь ОСОБА_2 10 324,80 грн компенсації за невикористані щорічні відпустки та 42 761,88 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду, апеляційний суд, погодився з висновками суду першої інстанції про порушення відповідачем права позивача у сфері трудових відносин, зокрема щодо його права на своєчасне проведення розрахунку при звільненні та виплату належних при звільненні сум, проте дійшов висновку, що було допущено помилку в порядку розрахунку відповідних сум.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2016 рокуТОВ «Фірма «Берізка» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У серпні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2018 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з 03 серпня 2009 року ОСОБА_2 працював у ТОВ «Фірма «Берізка» на посаді директора.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 жовтня 2013 року зобов'язано ТОВ «Фірма «Берізка» звільнити ОСОБА_2 за власним бажанням з посади директора товариства з 19 червня 2013 року, а також внести запис про звільнення до його трудової книжки та провести розрахунок при звільненні.

Ухвалою цього ж суду від 26 лютого 2015 року роз'яснено, що указане рішення суду про зобов'язання ТОВ «Фірма «Берізка» звільнити ОСОБА_2 за власним бажанням з посади директора товариства з 19 червня 2013 року слід розуміти так, що договір, укладений між ТОВ «Фірма «Берізка» та ОСОБА_2 розірваний з 19 червня 2013 року за власним бажанням працівника ОСОБА_2 Відповідно ОСОБА_2 із зазначеної дати не є директором ТОВ «Фірма «Берізка».

Також, судом встановлено, що на час звільнення позивачу нараховано розрахункову суму за період з травня 2013 року по 07 травня 2013 рік у розмірі 2 960,00 грн. Станом на час розгляду даної справи судами попередніх інстанцій, указана сума коштів позивачу не виплачена.

Також позивачу не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки за період з 03 вересня 2009 року по 07 травня 2013 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки визначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки», частин першої, другої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівники в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Статтею 34 Закону України встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно абзацу 2 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (із наступними змінами та доповненнями) середньомісячна заробітна плата визначається виходячи з виплат за останні два календарних місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з частиною 1 статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, встановивши, що з боку відповідача було допущено порушення статті 116 КЗпП України та своєчасно не було проведено розрахунок зі звільненим працівником та враховуючи положення статті 117 КЗпП України, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості по нарахованій, але не виплаченій позивачу заробітній платі, компенсації за невикористані щорічні відпустки, а також компенсації за втрату частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Апеляційний суд, з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року (із наступними змінами та доповненнями), обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих з відповідача на користь позивача коштів за невикористані щорічні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суди обґрунтовано виходили з підстав, передбачених статтею 237-1 КЗпП України для відшкодування такої шкоди, розмір якої правильно визначили, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув дану справу без участі ТОВ «Фірма «Берізка» та його представника, чим порушив його право на участь у судовому засіданні при судовому розгляді, що позбавило їх можливості під час судового розгляду справи надати пояснення, доводи та звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для правильного вирішення справи є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У пункті 26 ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач у справі - ТОВ «Фірма «Берізка» належним чином повідомлялося про час та місце розгляду справи, повістки суду направлялися відповідачу згідно з вимогами статті 74 ЦПК України 2004 року рекомендованою поштою за адресою, зазначеною в Єдиному державному Реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Крім того, заявник та його представник не були позбавлені можливості реалізувати надані їм законом процесуальні права під час розгляду справи апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини третьої статті 79 ЦПК України

2004 року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Частинами першою, другою статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюються законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який був чинним на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій інстанції, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (частина перша статті 88 ЦПК України 2004 року).

Таким чином, компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, а також виходячи із тривалості судових засідань у справі, у якій брав участь адвокат Невчаєва Є. В., правильно визначив суму компенсації витрат на оплату правової допомоги.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Щодо зупинення виконання рішення

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою судді Верховного суду від 17 вересня 2018 року зупинено виконання заочного рішення Автозаводського районного суду

м. Кременчука Полтавської області від 20 липня 2015 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Берізка» в інтересах якого діє Олефір Петро Петрович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 липня 2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Автозаводського районного суду

м. Кременчука Полтавської області від 20 липня 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. П.Курило