Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 207/3222/16-ц

провадження № 61-29109св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року у складі судді Юрченко І. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л.,

Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 18 серпня 2016 року в м. Кам`янське на перехресті рівнозначних доріг вул. Гагаріна та вул. Архівна водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Деу», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , при виїзді на перехрестя не надав перевагу в русі автомобілю «Шевроле Каптіва», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під його керуванням, в результаті чого ОСОБА_1 скоїв зіткнення, чим порушив пункт 16.12. Правил дорожнього руху.Постановою Баглійського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав значні механічні пошкодження. Дніпропетровське обласне управління приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - Дніпропетровське обласне управління ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», страхова компанія), з якими у відповідача було укладений договір (поліс №АЕ/7107528) про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на рахунок позивача перерахувало страхове відшкодування у розмірі 15 137,43 грн. Відновлювальні роботи автомобіля позивач проводив в автомайстерні «Мотор-Спорт» ПП ОСОБА_3 та його витрати склали 38 515,00 грн. Позивач зазначав, що перерахованої суми страхового відшкодування у розмірі 15 137,43 грн йому не вистачило на відновлення пошкодженого автомобіля, а різниця між страховою виплатою та фактичними затратами на відновлення автомобіля склала

23 377,57 грн, тому вказані витрати позивач просив стягнути саме з заподіювача шкоди - ОСОБА_1 Також ОСОБА_2 зазначав, що при підготовці висновку експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ, йому доводилося декілька разів виїжджати до м. Дніпро для здійснення огляду та діагностики автомобіля, а послуги автотоварознавця ОСОБА_4 склали

1 300,00 грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу довелося змінити хід свого звичного життя, оскільки його автомобіль досить тривалий час знаходився на СТО та позивач протягом цього часу був змушений використовувати інші транспортні засоби, що викликало незручності, затрату додаткового часу та коштів, оскільки він є підприємцем, а пошкоджений автомобіль використовував для здійснення підприємницької діяльності. Велику кількість договорів позивач так і не зміг виконати, порушуючи свої зобов`язання перед замовниками, оскільки значну частку свого часу довелося витрачати на клопоти і пошук коштів для забезпечення відновлювальних робіт свого автомобіля, у зв`язку з чим постраждала його ділова репутація. Зазначав, що вказані обставини призвело до моральних переживань та втрати очікуваної вигоди.

У зв`язку з викладеним та з урахуванням зменшених позовних вимог позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 24 677,57 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 24 677,57 грн та в рахунок моральної шкоди 2 000,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що спірна сума, яка є різницю між сумою, що позивач реально сплатив за відновлювальний ремонт автомобіля та сумою, що була йому відшкодована страховою компанією за договором майнового страхування, має сплачувати особа, яку визнано винною в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, тобто відповідач у справі ОСОБА_1 . Правові підстави для зобов`язання страхової компанії за договором страхування цивільної відповідальності сплачувати позивачу вказаний ним розмір заборгованості відсутні. Доказів відповідачем на обґрунтування його заперечень щодо розміру відновлювального ремонту автомобіля позивача не надано, окрім його припущень та сумнівів щодо вартості такого ремонту, а клопотання про призначення судової експертизи з цього приводу ним також не було заявлено. Наявність обставин, викладених у акті виконаних робіт, рахунку та касовому ордеру, наданими позивачем, нічим не спростовано, тому при ухваленні судових рішень в частині визначення розміру заподіяної шкоди суди беруть їх за основу, як письмові докази у справі. Зазначено, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його, а відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Позивачу, як потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному та він вільно, обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення були ухвалені на підставі неповно з`ясованих обставин у справі, зокрема позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявність матеріальної шкоди в зазначеному ним розмірі, оскільки здійснені ним витрати з метою придбання нових запчастин до автомобіля не можуть вважатися майновою шкодою, завданою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Зазначає, що позивач здійснював відновлювальний ремонт свого автомобіля на власний розсуд, у зв`язку з чим ним були набуті у власність матеріальні цінності для задоволення власних потреб, які з моменту придбання залишаються у його власності. Також вказував, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки ним не було надано до суду доказів того, що він є зареєстрованим у порядку визначеному чинним законодавством України суб`єктом господарювання та здійснює вказаний ним вид господарської діяльності. Позивачем не було доведено в суді застосування до нього з боку третіх осіб будь-яких санкцій за порушення договірних зобов`язань, які між ними були укладені, однак не були виконані. На думку ОСОБА_1 , він є неналежним відповідачем у справі, оскільки його цивільно-правова відповідальність була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс № АЕ 7107528 та розмір страхового ліміту на одного потерпілого за шкоду, завдану ману було визначено в розмірі 100 000,00 грн. Вказує, що в цьому випадку спір виник саме між страховою компанією, в якій відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність, та позивачем, однак суди обох інстанцій в порушення вимог статті 33 ЦПК України не залучили до участі у розгляді справи Дніпропетровське обласне управління ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не відреагували на його заяви про залучення до участі у розгляді цієї справи співвідповідача - страхової компанії. Вказує, що непред`явлення позовних вимог до страхової компанії за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме з страхової компанії є підставою для відмови в позові.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу відповідача, у яких вказано, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів обох інстанцій не спростовують, а лише зводяться до не згоди з їх висновками. Зокрема вказує, що відповідачем на спростування розміру матеріальної шкоди не надано жодного доказу, який свідчив би, що він має бути меншим. Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди також є недоведеними. Також зазначає, що доводи відповідача про те, що в цьому випадку існує спір між позивачем та страховою компанією, а він є неналежним відповідачем у справі, спростовані оскаржуваними судовими рішеннями та не заслуговують на увагу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 18 серпня 2016 року об 11:10 годині на перехресті рівнозначних доріг вул. Гагаріна та вул. Архівна у м. Кам`янське водій

ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Деу», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , при виїзді на перехрестя не надав перевагу в русі автомобілю «Шевроле Каптіва», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що наближався до нього праворуч, в результаті чого відповідач скоїв зіткнення, чим порушив пункт 16.12. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Постановою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 02 вересня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КпАП України та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу на користь держави у розмірі 340,00 грн (а. с. 11). Вказана постанова набрала законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Автомобіль, яким при дорожньо-транспортній пригоді керував відповідач та який належить йому на праві власності, було застраховано ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно поліса №АЕ/7107528 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а. с. 10).

Внаслідок зіткнення автомобіль позивача «Шевроле Каптіва», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , отримав механічні пошкодження.

Згідно висновку експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 20 вересня 2016 року № 4036 вартість матеріального збитку, внаслідок пошкодження автомобіля позивача в дорожньо-транспортній пригоді становить 15 637,42 грн (а. с. 12-19).

Послуги автотоварознавця ОСОБА_4 щодо підготовки висновку склали 1 300,00 грн (а. с.31).

Відповідно до рахунку автомайстерні «Мотор-Спорт» ПП ОСОБА_3 від

04 жовтня 2016 року № 201685, касового ордеру від 05 жовтня 2016 року №201685, акта виконаних робіт від 19 жовтня 2016 року №201650 фактичні витрати ОСОБА_2 по відновленню його автомобіля становлять

38 515,00 грн (а. с. 32-34).

Дніпропетровське обласне управління ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на рахунок позивача 25 жовтня 2016 року перерахувала страхове відшкодування у розмірі 11 737,35 грн (а. с. 35), а 25 листопада 2016 року ще перерахувала страхове відшкодування у розмірі 3 400,08 грн (а. с. 57), тобто у розмірі, визначеному висновком експертного дослідження від 20 вересня

2016 року № 4036.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Проте, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди обох інстанцій не звернули уваги на наступні обставини та норми матеріального права.

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів

№ АЕ/7107528 (далі - Поліс).

Згідно з цим Полісом забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «DAEWOOM-1T13110», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн, життю і здоров`ю - 200 000, 00 грн, розмір франшизи - 500,00 грн (а. с. 10).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на час дорожньо-транспортної пригоди) (далі - Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.

Закон визначає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, у підпункті 33.1.4 Закону визначено, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 «ґ» пункту 38.1 статті

38 зазначеного Закону).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (страховим лімітом).

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону).

Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від

04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тобто, звертаючись до суду з позовом про захист порушених прав, позивач сам визначає особу відповідача, яка на його думку, має відшкодувати завдану йому шкоду.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 рокупередбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

За змістом наведених норм ЦПК України2004 року з`ясувавши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд має роз`яснити позивачеві право на подачу заяви про заміну відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача. У випадку коли позивач після відповідних роз`яснень не подав вказану заяву, суд відповідно до частини п`ятої статті 36 ЦПК України2004 року має вирішити питання про залучення цих осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , на наведені норми частини четвертої статті 10, статті 33 ЦПК України2004 року уваги не звернув, належним чином не перевірив доводи відповідача та його представника щодо залучення до розгляду справи співвідповідача - страхову компанію (протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про залучення до участі у справі в якості співвідповідача - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»

(а. с. 69-70), не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не визначився зі складом осіб, які повинні брати участь у справі.

Також необхідно зазначити, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги позивача та стягуючи на його користь відшкодування матеріальних збитків у розмірі 24 677,57 грн, належним чином не перевірив заперечень відповідача щодо дійсного розміру матеріального відшкодування завданої шкоди з огляду на таке.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб`єктами оціночної діяльності є суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.

За положеннями частини другої статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною четвертої статті 8 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна у випадках її обов`язкового проведення, зазначених у статті 7 цього Закону, виконана суб`єктами, які не є суб`єктами оціночної діяльності, визнається недійсною.

Судом було встановлено та вбачається з матеріалів справи, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та на користь позивача згідно висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 20 вересня 2016 року № 4036 було виплачено страхову виплату у розмірі 15 137,43 грн.

Вказана обставина сторонами не заперечувалась, тому в силу вимог статті

61 ЦПК України 2004 року не підлягає доведенню.

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (частина перша статті 9 Закону).

Позивач на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди у більшому розмірі, ніж йому було виплачено, надав до суду рахунок автомайстерні «Мотор-Спорт» ПП ОСОБА_3 від 04 жовтня 2016 року № 201685, касовий ордеру від 05 жовтня 2016 року №201685 та акт виконаних робіт від 19 жовтня 2016 року №201650, згідно яких вартість відновлювального ремонту його транспортного засобу становила 38 515,00 грн.

Згідно Полісу страхування автомобіля відповідача наявного в матеріалах справи сума страхового ліміту відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 100 000,00 грн, розмір франшизи становить 500,00 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив лише з того, що позивачу було завдано матеріальної шкоди в розмірі 38 515,00 грн та не дослідив і залишив поза увагою ту обставину, що йому страховою компанією на підставі висновку експертизи, наявної в матеріалах справи в межах суми страхового ліміту (100 000,00 грн) було виплачено страхове відшкодування на ремонт автомобіля вдвічі меншому розмірі, ніж просив позивач, а саме у розмірі 15 137, 43 грн.

Тобто, судом не було з`ясовано, який саме розмір матеріальних збитків було визначено експерто-автотоварознавцем ОСОБА_4 , та чи відповідають встановлені експертом пошкодження автомобіля тим, які зазначені в акті виконаних робіт автомайстерні «Мотор-Спорт» ПП ОСОБА_3 , та не перевірив заперечень відповідача стосовно дійсного розміру завданої шкоди автомобілю позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (стаття 303 ЦПК України 2004 року).

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Однак, суд апеляційної інстанції, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, належним чином не з?ясував фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановив дійсний розмір заборгованості та хто є належним відповідачем у справі.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судові рішення судів обох інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку запереченням відповідача, доводам апеляційної скарги.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик