ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2892/19 Справа № 202/610/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М УК Р А Ї Н И

05 червня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Ідея- Банк" про визнання зобов`язання припиненим

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

07 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідача, указуючи, що 17.05.2010 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Плюс Банк», який 13.10.2012 року змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», було укладено кредитний договір № 910.70798, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит на строк 84 місяці, тобто з 17.05.2010 року по 17.05.2017 року, у сумі 111 385,00 грн. для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу у сумі 109 200,0 грн. та фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника у сумі 2 186,0 грн. В цей же день між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу № 910.70798, предметом якого є транспортний засіб CHEVROLET моделі EPICA LF69K, 2009 року випуску, номер кузова VIN- НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований в Дніпропетровському ВРЕР-1 ДАЇ УМВС України в Дніпропетровській області 15.05.2010 року. Транспортний засіб належить йому, позивачеві, на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 15.10.2010 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2016 року у цивільній справі № 202/9250/15-ц ПАТ «Ідея Банк» відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором до нього, ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що Банк не підтвердив позовні вимоги відповідними доказами, рішення набрало законної сили. З урахуванням того, що строк дії кредитного договору закінчився 17.05.2017 року і Банк на сьогоднішній день не має права на стягнення заборгованості, він, позивач, вважає зобов`язання за кредитним договором припиненими на підставі закінчення строку дії кредитного договору. А оскільки договір застави є похідним від кредитного договору, то на підставі п.1 ч.1 ст. 28 Закону України «Про заставу» договір застави також є припиненим. Тому, посилаючись на вимоги вказаного закону, положення ст.607 ЦК України, відповідно до вимог якої зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставинами, за яку жодна із сторін не відповідає, просив суд визнати зобов`язання його, ОСОБА_1 , за кредитним договором № 910.70798 від 17.05.2010 року припиненими, а також визнати припиненим договір застави транспортного засобу № 910.70798 від 17.05.2010 року, укладеного між ним та Банком (а.с.1-4).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Ідея- Банк" про визнання зобов`язання припиненим - відмовлено (а.с.48-49).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.52-55).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні повних вимог, суд 1 інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки позивач не довів правомірності та обґрунтованості своїх вимог.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до вимог норм матеріального та процесуального права.

Так, за змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що судом 1 інстанції встановлено, що 17.05.2010 року між ПАТ «Ідея Банк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 910.70798, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит на строк 84 місяці у сумі 111 385,00 грн. для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу у сумі 109 200,00 грн. та фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника у сумі 2 186,0 грн. В цей же день між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу № 910.70798, предметом якого є транспортний засіб CHEVROLET моделі EPICA LF69K, 2009 року випуску, номер кузова VIN- НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.07.2016 року у цивільній справі № 202/9250/15-ц за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 17.05.2010 року по 26.10.2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог. Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту отримання ОСОБА_1 грошових коштів згідно умов кредитного договору № 910.70798.

Згідно довідки-розрахунку, наданою Банком разом з відзивом на позов, заборгованість за кредитним договором № 910.70798 з 26.10.2015 року по 22.05.2018 року становить 701 097,53 грн. (а.с.37).

Позивач ОСОБА_1 не заперечував факт укладання кредитного договору між сторонами.

Так, згідно з приписами частини першої статті 509, статті 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Діючими нормами цивільного законодавства визначені підстави, за яких припиняється виконання зобов`язання. Зокрема, статтею 607 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (обставина, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог).

Положенням статті 593 ЦК України визначено, що право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналогічні положення містяться у статті 28 Закону Україні «Про заставу».

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Пред`явивши вимоги щодо визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором №910.70798 у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язання за обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, позивач не довів, не надав відповідних доказів неможливості виконання ним зобов`язання за кредитним договором № 910.70798, а ні в суді 1 інстанції, а ні суду апеляційної інстанції, в той час як банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику грошові кошти на фінансування купівлі транспортного засобу, а ОСОБА_1 придбав автомобіль, і згідно наданої Банком довідки-розрахунку має заборгованість за кредитним договором за період з 26.10.2015 року по 22.05.2018 року.

А тому колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором № 910.70798, укладеним між сторонами, з підстав, зазначених в позовній заяві.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов`язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України, зокрема статтею 607 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору та додатків до нього.

Оскільки суд 1 інстанції дійшовши висновку про відсутність підстав щодо визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором № 910.70798, з чим погодився й суд апеляційної інстанції, тому відсутності й підстави для визнання припиненим договору застави транспортного засобу № 910.70798 від 17.05.2010 року, оскільки такі вимоги є похідними.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції безпідставно йому відмовлено у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: