Провадження № 22ц-824/4085/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Мельника Я.С.,
суддів: Іванової І.В., Сержанюка А.С.,
за участі секретаря Лисиці Ю.С.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду,
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь неотримане грошове забезпечення в розмірі 239 106,49 грн., додаткові суми збільшення розміру грошового забезпечення, що відбулося за цей період, а також не отримані щомісячні премії, обов`язкові додаткові виплати на оздоровлення та відпустки, щорічні додаткові грошові винагороди з урахуванням змін у розмірах грошового забезпечення, моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.
Позовні вимоги мотивує тим, що 18 квітня 2015 року його було затримано та пред`явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, про що 20.04.2015 р. було внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києві від 20.04.2015 року у відношенні нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неоднарозово продовжувався. Також його було відсторонено від займаної посади - першого заступника командира - начальника штабу 3 авіаескадрильї військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Вироком Шевченківського районного суду м. Києві від 02.09.2016 року його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання звільнено з іспитовим строком три роки, на підставі ст.ст. 54, 77 КК України щодо нього було застосоване додаткове покарання у вигляді позбавлення військового звання майора Національної гвардії України. Ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 29.06.2017 року вказаний вирок Шевченківського районного суду міста Києва було скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання. Ухвалою Верховного суду від 15.01.2018 року касаційна скарга на цю ухвалу була повернута прокурору без розгляду.
Вказує, що з 18.04.2015 р. по 29.06.2017 р., тобто 26 місяців і 11 днів, він незаконно перебував під слідством та судом, і за цей час на його посаду було призначено іншу особу, а йому запропоновано іншу посаду. Вважає, що незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності йому було завдано матеріальну та моральну шкоду, пов`язану зі змінами у його житті та службових стосунках, через що він змушений звернутися до суду із цим позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначає, що місцевий суд належним чином не дослідив матеріали справи, не взяв до уваги, що у вироку місцевого суду, яким його було притягнуто до кримінальної відповідальності, не встановлено та не зазначено про наявність в його діях факту самообмови, через що вважає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову необґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем своїми діями перешкоджав з`ясуванню істини у справі шляхом самообмови і цим сприяв прийняттю рішень чи здійсненню дій, які є підставою для відшкодування шкоди передбаченою ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а тому у позивача відсутні правові підстави на її відшкодування.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000122 ОСОБА_1 18.04.2015 р. повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, та у зв`язку з чим, його у цей день було затримано.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.04.2015 р. до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 16.06.2015 р., який в подальшому неодноразово продовжування судом за клопотанням органу досудового розслідування.
Ухвалою суду Шевченківського районного суду м. Києві від 19.07.2016 р. обвинуваченому ОСОБА_1 запобіжний захід з тримання під вартою змінено на цілодобовий домашній арешт.
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2016 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строк три роки.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.06.2017 р. вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2016 р. скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.
Ухвалою Верховного Суду України від 15.01.2018 р. касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2017 року щодо ОСОБА_1 повернуто скаржнику.
Зі змісту ухвали Апеляційного суду м. Києва від 29.06.2017 р. вбачається, що у заяві ОСОБА_1 від 17.04.2015 р. на ім`я голови СБ України та в його показаннях як обвинуваченого зазначено, що ОСОБА_1 через встановлену у мобільному телефоні програму-додаток «Viber» на прохання абонента (контакту) «lisijka», яка знаходилася на непідконтрольній українській владі території в м. Донецьку, передавав інформацію про хід АТО на сході України.
Зокрема, ОСОБА_1 передавав інформацію стосовно дат і маршрутів запланованих перельотів літерних авіарейсів високопосадовців української влади, запланованих перельотів, переміщення та дислокації гелікоптерів, місця спеціального розосередження бойового комплекту на аеродромі, дані розробника операцій угрупування НГУ в м. Краматорську, кодові назви аеродрому м. Крамоторська та позивний командувача НГУ, знаходження основної частини карт мінних полів у м. Краматорську, використання гелікоптерів для евакуації поранених та доставки штурмових бригад тощо. Дана інформація відповідала дійсності, була для службового користування і не перебувала у загальному доступі.
При цьому, у змісті вказаних судових рішень відсутні висновки судів щодо встановлення факту самообмови з боку ОСОБА_1 позивача. Про наявність в діях позивача зазначеного факту також не йдеться і в повідомленні про підозру ОСОБА_1 .
Крім того, в ухвалі Апеляційниого суду міста Києва від 29 червня 2017 року є посилання суду на показання свідка ОСОБА_2 , з яких вбачається, що ОСОБА_1 написав заяву про каяття після того, як йому були продемонстровані докази, зібрані в ході здійснення пошукових оперативно-технічних та контррозвідувальних заходів та взяв ці показання до уваги як належний доказ.
Позивач зазначає, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, йому було завдано матеріальної та моральної шкоди.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
Аналіз положень частини четвертої статті 1176 ЦК України дає підстави дійти висновку, що під самообмовою необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи попереднього слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.
Тобто, самообмова має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 цього Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок перебування ОСОБА_3 під слідством і судом та перебуванням під вартою понад 15 місяців, йому було завдано матеріальної та немайнової шкоди, оскільки такі обставини безумовно негативно вплинули на душевний стан і завдало страждань, було змінено звичайний спосіб його життя, умови його існування були дискомфортними та порушено нормальні життєві зв`язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, крім того позивач був звільнений зі своєї посади, що також призвело до неотримання ним грошового забезпечення у розмірі 239 106, 49 грн., які підлягають стягненню з Державного бюджету України.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відповідачів щодо факту самообмови ОСОБА_3 як про підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки таких фактів встановленого не було, матеріалами справи такий факт не підтверджується і тому, на думку колегії, наявні передбачені частиною першою статті 1176 ЦК України підстави для відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при цьому колегія суддів вважає, що відповідно до порядку вирахування розміру моральної шкоди відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» необхідно виходити із розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня того року, під час якого позивач перебував під слідством і судом, однак виходячи з глибину моральних страждань, яких зазнав позивач та враховуючи що кримінальне провадження щодо позивача було закрито не на підставі відсутності у його діях події або ж складу кримінального правопорушення, а у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_3 в суді і вичерпанням можливості їх отримання, колегія суддів вважає, що його позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення і на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 100 000, 00 грн. моральної шкоди.
Однак, позовні вимоги у частині стягнення на користь позивача додаткових сум збільшення розміру грошового забезпечення, що відбулося за цей період, не отриманих щомісячних премій, додаткових виплат з урахуванням змін у розмірах грошового забезпечення задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 не було в цій частині надано належних і допустимих доказів, які давали б підстави здійснити відповідний розрахунок таких вимог та перевірку їх правильності.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) неотримане грошове забезпечення у розмірі 239 106 (двісті тридцять дев`ять тисяч сто шість) грн. 49 коп. та 100 000 (сто тисяч) грн.. моральної шкоди, а також судові витрати у розмірі 6300, 00 грн., шляхом списання цих коштів Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: