Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 1519/21962/14-ц

провадження № 61-34847св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12 жовтня 2017 року в складі судді Целуха А. П. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення в рахунок відшкодування вартості частки майна та припинення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 й ОСОБА_4 у рівних частках (кожному по 1/4 частині) належить квартира АДРЕСА_1 . Вказував, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірною квартирою. Також подружжям набуто у власність автомобіль Mazda Premacy, який зареєстрований за позивачем. Сторони не дійшли згоди щодо поділу вказаного вище майна.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просив: стягнути на його користь із ОСОБА_2 70 628,17 грн у рахунок відшкодування вартості належної йому 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 з урахуванням вартості 1/2 частки спільного автомобіля Mazda Premacy; стягнути на його користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рахунок відшкодування вартості належної йому частки вищевказаної квартири по 129 766,67 грн з кожного; припинити право спільної власності ОСОБА_1 на 1/4 частку об`єкту нерухомого майна - спірної квартири, визнавши за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право спільної власності у рівних частинах на 1/4 частку об`єкту нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання спільним майном подружжя, стягнення грошової компенсації.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність автомобіль Mazda Premacy. Вказаним автомобілем користується ОСОБА_1 , тому ОСОБА_2 має право на стягнення половини вартості цього автомобіля.

На підставі викладеного ОСОБА_2 з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати спільним майном подружжя автомобіль Mazda Premacy; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право приватної власності по 1/2 частині об`єкту рухомого майна - вказаного транспортного засобу, як такого, що набуте в порядку поділу майна подружжя; виділити ОСОБА_1 в рахунок поділу майна, вищевказаний автомобіль; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 частини від вартості вказаного автомобіля, що складає 59 138,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 12 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано спільним майном подружжя автомобіль Mazda Premacy.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна - автомобіля Mazda Premacy, як такого, що набуте у порядку поділу майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна - автомобіля Mazda Premacy, як такого, що набуте у порядку поділу майна подружжя.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 від вартості автомобіля, що складає 59 138,50 грн.

Виділено ОСОБА_1 у рахунок поділу майна автомобіль Mazda Premacy.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 426,37 грн та витрати на проведення висновку експерта - 737,28 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем за первісним позовом не надано докази, що він робив спроби користуватися належною йому часткою спірної квартири та має в ній потребу, а відповідачі за первісним позовом створюють йому перешкоди у користуванні цією квартирою.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не дали згоди викупити у позивача ОСОБА_1 його 1/4 частки у праві власності, а суд не може примушувати їх до вчинення цих дій. Присудження позивачу, який бажає виділу, грошової компенсації 1/4 частики спірної квартири за рішенням суду з відповідачів, та визнання за відповідачами всупереч їх волі права власності на зазначену 1/4 частку позивача у праві власності є використання одним співвласником свого права власності на шкоду іншим співвласникам.

Сторони дійшли згоди щодо розподілу спірного автомобіля, який належить їм на праві спільної часткової власності. Так ОСОБА_1 у своєму позові зазначив про виділ йому 1/2 частки автомобіля Mazda Premacy та визнання за ним права власності на цей автомобіль, про що не заперечує ОСОБА_2 , яка просила стягнути із ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 від вартості автомобіля, що складає 5 9138,50 грн. ОСОБА_2 також просила виділити ОСОБА_1 у рахунок поділу майна автомобіль Mazda Premacy.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що присудження позивачу за первісним позовом, який бажає виділу, грошової компенсації 1/4 частики спірної квартири за рішенням суду з відповідачів за первісним позовом та визнання за останніми всупереч їхньої волі права власності на зазначену частку є неприпустимим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити, а зустрічний позов залишити без розгляду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 липня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу призначено до розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою зміст уточнених первісних позовних вимог та помилково зазначив у рішенні про відмову в задоволенні первісного позову про вселення та встановлення порядку користування спільним майном, оскільки такі вимоги не були предметом спору на час ухвалення рішення місцевим судом.

При цьому, суди по різному застосували норми матеріального права під час вирішення первісних та зустрічних позовних вимог, оскільки як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 просили стягнути грошову компенсацію за частку у спільному сумісному майні.

Зібраними у справі доказами підтверджено, що частка ОСОБА_1 у спірній квартирі не може бути виділена в натурі та є незначною, тому відповідно до норм ЦК України він має право на стягнення грошової компенсації, проте суди дійшли висновку, що задоволення такої вимоги завдасть шкоди іншим співвласникам - відповідачам за первісним позовом.

Норма права, зокрема стаття 365 ЦК України, на яку посилаються суди, регулює порядок позбавлення власника його частки у примусовому порядку, проте у даному випадку саме власник (позивач за первісним позовом) хоче стягнути кошти за його частку, яку і просить виділити іншим співвласникам, оскільки спільне користування квартирою є неможливим.

Суд першої інстанції помилково прийняв до розгляду зустрічний позов, оскільки позовні вимоги не є пов`язаними у розумінні норм процесуального права. Крім того, у матеріалах справи відсутня ухвала про об`єднання вказаних позовних вимог в одне провадження, тобто процесуальні підстави для розгляду позову ОСОБА_2 відсутні.

Апеляційний суд на вказані порушення місцевим судом норм процесуального права уваги не звернув та безпідставно залишив апеляційну скаргу без задоволення.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що як суд першої інстанції, так й апеляційний суд правильно визначили правове обґрунтування відмови у задоволенні його позову та правильно визначились з правовим обґрунтуванням щодо задоволення зустрічного позову.

Відповідачі за первісним позовом ніколи не чинили перешкод та не перешкоджали ОСОБА_1 у проживанні у спірній квартирі, користуванні та розпорядженні його часткою. ОСОБА_1 самостійно переїхав проживати до іншої квартири.

Відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки відповідачі за первісним позовом не бажають вносити кошти на депозитний рахунок суду.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до розгляду зустрічний позов, який під час розгляду справи уточнювався після уточнення первісних позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 16 квітня 2002 року.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 04 грудня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим 20 жовтня 2005 року управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, та витягом про реєстрацію права власності від 16 листопада 2005 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках належить по 1/4 частці квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв. м, житловою площею 39,9 кв. м.

Відповідно до технічного паспорту вказана квартира складається з: трьох жилих кімнат площею 13,3 кв. м, 15,1 кв. мта 11,5 кв. м; кухні площею 7,5 кв. м; коридорів площею 2,4 кв. м. та 7 кв. м; балкону площею 2 кв. м; санвузла площею 4,5 кв. м.

Згідно з довідкою про склад сім`ї та реєстрацію від 29 вересня 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з 08 грудня 2004 року.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 12 серпня 2016 року встановлено, що розподіл квартири АДРЕСА_1 в натурі у відповідності до ідеальних часток співвласників по частці або частках близьких до ідеальних з технічної точки зору не надається можливим. Ринкова вартість 1/4 часини квартири АДРЕСА_1 складає 389 300 грн.

Згідно з указаним висновком вхід у квартиру передбачений у коридор № 1 і далі - в коридор № 7. З коридору № 7 передбачені входи у решту приміщень квартири, при цьому указаний коридор (№ 7) об`єднаний з житловою кімнатою № 2.

Висновком експертизи також встановлено, що, виходячи з параметрів досліджуваної квартири, відсутня технічна можливість: дотримання нижнього розподілу загальної площі квартири; дотримання мінімальної площі житлової кімнати; організації у всіх чотирьох частинах, що виділяються, по одній житловій кімнаті (квартира трикімнатна ); організації допоміжних приміщень у всіх чотирьох частинах, що виділяються, як по номенклатурі, так і по їх параметрах (лінійні розмірі, площі); оснащення всіх чотирьох частин, що виділяються, інженерними комунікаціями; організації самостійних виходів зі сходової клітини.

Суди також встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу у лютому 2005 року за спільні кошти сторонами було придбано легковий транспортний засіб Mazda Premacy, який 16 грудня 2006 року зареєстровано на ОСОБА_1 .

У подальшому ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 на право керування вказаним автомобілем.

За результатами висновку судової авто-товарознавчої експертизи від 19 серпня 2015 року вартість автомобіля марки Mazda Premacy визначена у розмірі 118 277 грн, відповідно 1/2 частини цього рухомого майна складає 59 138,50 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Системний аналіз статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Відповідно до висновку експерта розподіл квартири АДРЕСА_1 в натурі у відповідності до ідеальних часток співвласників по частці або частках близьких до ідеальних з технічної точки зору не надається можливим, тому, з урахуванням цих обставин, ОСОБА_1 змінив предмет позову та просив стягнути відповідну матеріальну компенсацію у рахунок відшкодування вартості частки спірного майна з урахуванням вартості 1/2 частки автомобіля Mazda Premacy, який набуто ним та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі.

При цьому, ОСОБА_2 вказувала, що у вищевказаній квартирі, яка є предметом спору, проживають лише відповідачі за первісним позовом, які і користуються кімнатами цієї квартири, а ОСОБА_1 проживає за іншою адресою, спірним майном не користується.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, регулюються статтею 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

При цьому згода інших співвласників на виплату співвласнику, який бажає отримати компенсацію вартості його частки, не є обов`язковою, проте судам під час вирішення справ зазначеної категорії необхідно з`ясувати, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які мають (не мають) змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

З огляду на викладене, суди дійшли помилкового висновку, що задоволення первісних позовних вимог можливе лише за умови внесення вартості частки спірного майна на депозитний рахунок суду, оскільки закон вимагає вчинення цієї процесуальної дії у разі подання позову інших співвласників про припинення права особи на частку у спільному майні відповідно до статті 365 ЦК України.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (частина перша статті 20 ЦК України).

Отже, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з підстав, визначених статтею 364 ЦК України, тому суди неправильно застосували норми матеріального права та дійшли помилкових висновків в цій частині.

Посилання судів на положення статті 365 ЦК України є помилковим, оскільки вказана норма регулює випадки, коли позивач - співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі.

При цьому, суди дійшли помилкового висновку, що особа, яка бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, зловживає своїми правами, оскільки такі висновки не підтверджені зібраними у справі доказами та спростовані поясненнями позивача, який в силу об`єктивних обставин не може користуватися своєю власністю.

Так, ОСОБА_1 вказував, що після розірвання шлюбу зі ОСОБА_2 , остання чинить йому перешкоди у користуванні 1/4 частиною квартири АДРЕСА_1 , а в цій квартирі ще проживає троє осіб - відповідачі у справі.

Отже, вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суди не застосували норми права, які регулюють спірні правовідносини, разом з тим, не встановили обставин, за яких застосування частини другої статті 364 ЦК України є неможливим, лише обмежилися посиланням на небажання відповідачів сплачувати компенсацію. Крім того, суди не звернули уваги, що згода відповідачів на виплату позивачу вартості його частки не є обов`язковою, а обставини, які у разі задоволення позовних вимог покладають на співвласників (відповідачів) надмірний тягар за виплату такої компенсації, не досліджені та не встановлені.

Разом з тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були присутні в судових засіданнях, а 13 лютого 2017 року подали до суду заяви, в яких просили розглядати справу без їхньої участі. Вказували, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнають, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підтримують у повному обсязі. Зазначили, що будь-яких заяв чи клопотань не мають.

Докази об`єктивних підстав неможливості сплати відповідачами коштів позивачу та докази, які свідчать про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджали користуватися батькові ( ОСОБА_1 ) житлом, матеріали справи не містять, отже не досліджувались судами.

З врахуванням закріплених у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

На підставі викладеного суди дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог.

Разом з тим, первісні позовні вимоги нерозривно пов`язані із зустріним позовом, оскільки стосуються розподілу майна подружжя у спосіб припинення права власності одного з них на частку в майні за рахунок отриманої грошової компенсації за цю частку.

Отже, позовні вимоги у справі є взаємопов`язаними, тому рішення судів підлягають скасуванню повністю з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 12 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська