Справа №487/8601/18
Провадження №2/487/888/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

27.05.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Ободенко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу №487/8601/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

19.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 09.03.2017 року у розмірі 423615,86 грн., з яких 389870,6 грн. сума боргу за договором, 9183,46 грн. 3% річних від простроченої суми за період прострочення, 24561,8 грн. інфляційні витрати, та понесені судові витрати у розмірі 11236,16 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 09.03.2017 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого він позичив ОСОБА_2 14000 дол. США, що за курсом НБУ на дату надання позики складає 389870,60 грн., які останній зобов`язався повернути в строк до 09.03.2018 року. На підтвердження укладеного договору відповідач надав письмову розписку від 09.03.2017 року. Між тим, відповідач не виконує взятих на себе боргових зобов`язань, а саме не повертає грошовий борг.

Ухвалою суду від 10.01.2019 року провадження у справі було відкрито, та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

У судове засідання представник позивача не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує у повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань, відзиву на позов від відповідача до суду не надходило. Суд вважає можливим постановити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного:

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено в судовому засіданні, 09.03.2017року ОСОБА_1 уклав зі ОСОБА_2 договір позики, який був оформлений у простій письмовій формі - розпискою.

Відповідно до зазначеної розписки ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 суму в розмірі 14000 дол.США, строком на 1 рік, з виплатою 10% від суми у місяць, що складає 1400 дол.США, з наступною щомісячною виплатою процентів у розмірі 700 дол.США. Основну суму боргу, що складає 14000 дол.США зобов`язується повернути до 09.03.2018 року.

Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який подсвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю договір позики оформлений в простої письмової формі або розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13.

Відповідно до оригіналу письмового договору позики (розписки), відповідач отримав грошову суму у розмірі 14000 дол.США, яку зобов`язався повернути у строк до 09.03.2018 року.

Незважаючи на взяті на себе зобов`язання щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернув отримані грошові кошти у строк визначений у договорі позики.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник забовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем), у строк та порядку передбаченому договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобовязані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконано в гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року у мотивувальній частині рішення суд повинен навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України , суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене, та виходячи із принципу дизпозитивності, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 389870,6 грн., тобто в межах заявлених вимог.

Крім того, згідно з вимогами ст.625 ЦК України, боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інше не встановлене договором або законом.

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми за період прострочення у розмірі 9183,46 грн., та інфляційні витрати у розмірі 24561,8 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн., та очікувані витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Враховуючи, що позивачем не надані суду документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4236,16грн.

Керуючись ст.ст. 76, 81, 89, 263-265, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м.Миколаєва, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ІНН НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики у розмірі 423615,86 грн., з яких 389870,6 грн.- сума боргу за договором позики, 9183,46 грн. 3% річних, 24561,8 інфляційні витрати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 4236,16 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і в порядку, встановленому ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його оголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: С.В. Щербина