Дата документу 04.03.2019 Справа № 328/3341/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 328/3341/17Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю.В.
Пр. № 22-ц/807/754/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі: Державної казначейської служби України, Токмацького відділення поліції Пологівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Курдюкова Вячеслава Миколайовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Токмацька місцева прокуратура Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями та бездіяльністю відповідачів

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Токмацького районного суду Запорізької області із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-2), в якому після неодноразового уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку з бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 625464,00 грн..

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що йому було спричинено моральну шкоду внаслідок неправомірного застосування до нього запобіжного заходу у вигляді "підписка про невиїзд", згідно постанови слідчого Курдюкова В.М. від 15.04.2002 року. Також в позові зазначає, що відносно нього постановою слідчого Курдюкова В.М. від 05.04.2002 року було порушено кримінальну справу за ст.ст. 190, 358 КК України із санкціями до 12 років позбавлення волі. Група слідчих, прокурорів та судді Василівського, Токмацького, Чернігівського, Михайлівського районних судів під час досудових розслідувань в 12 раз, закриття обвинувачення в 7 раз, при проведенні судового слідства не дослідили зміст даної постанови про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_2 запобіжного заходу "підписка про не виїзд" з міста Токмак, не скасували незаконну постанову слідчого Курдюкова В.М. від 15.04.2002 року.

15.04.2016 року прокурором Дяченко М.М. винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000876, 877 за ч.1,3 ст. 358 КК України у відношенні обвинуваченого ОСОБА_2, на підставі п.2,3 ч.1 ст.284 КК України. Проте, з 15.04.2002 року по теперішній час ОСОБА_2 є невиїзним із міста Токмак - Україна, що є грубим порушенням його конституційних прав на свободу пересування та визначення місця проживання. Будучи невиїзним, як вказує у позові позивач ОСОБА_2, він не міг займатися юридичною діяльністю, та не міг виїхати до Америки до внучки, в результаті чого отримав глибокі душевні страждання.

В державному реєстрі відсутні відомості про відшкодуванню моральної шкоди реабілітованому ОСОБА_2

Внаслідок незаконного застосування до нього, ОСОБА_2, запобіжного заходу у вигляді "підписка про невиїзд" з 15.04.2002 року по 15.04.2016 року (закриття обвинувачення за ч.1 та ч.3 ст.358 КК України), він маючи похилий вік 74 роки, зазнав глибоких моральних страждань, через відсутність можливості виїхати з України до Монголії, Індонезії, Нової Зеландії на постійне місце проживання, відмовитися від громадянства відповідача - України. Та враховуючи, що мінімальний розмір заробітної плати 3723,00 грн. збільшувався за період знаходження "під підпискою про невиїзд" з 15.04.2002 року по 15.04.2016 року, тривалістю 14 років (168 місяців) із розрахунку 3723,00 грн. х 168 місяців в загальній сумі 625464,00 грн., у зв'язку з чим вимушений звернутися до суду з даним позовом до відповідачів.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 13 грудня 2017 року (т.с. 1 а.с. 4-5) справу направлено до Апеляційного сулу Запорізької області для визначення підсудності.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області визначено підсудність цієї справи Василівському районному суду Запорізької області (т.с. 1 а.с. 7-8).

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю Сидоренко Ю.В. (т.с. 1 а.с. 9).

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області (т.с. 1 а.с. 10) відкрито провадження у цій справі.

Заочним рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року (т.с. 2 а.с. 8-15) у задоволені позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

За заявою відповідачів зазначене заочне рішення судом першої інстанції не переглядалось.

Третя особа із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 23-26) просив рішення суду першої інстанції скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для повторного судового розгляду зі зміною підсудності в Оріхівський районний суд Запорізької області.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 29).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (т.с. 2 а.с. 42), справу призначено до апеляційного розгляду у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 48).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Учасники цієї справи правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом не скористалась.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 9, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 05 березня 2002 року постановою слідчого СВ Токмацького РВ ГУМВС України в Запорізькій області Курдюкова В.М. порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч.1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.190).

15 квітня 2002 року слідчим СВ Токмацького РВ ГУМВС України в Запорізькій області Курдюковим В.М. винесено постанову про обрання відносно підозрюваного ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, про що повідомлено ОСОБА_2 15.04.2002 року та копія постанови слідчого міститься в матеріалах даної цивільної справи (т.1 а.с.191).

31 травня 2002 року слідчим СВ Токмацького РВ ГУМВС України в Запорізькій області Курдюковим В.М. ОСОБА_2 пред'явлено обвинувачення в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.15, ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України, копія даної постанови слідчого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.193).

28.07.2013 року СВ Токмацького МВ ГУМВС України в Запорізькій області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за ч.1 ст.358, ч.3 ст.358 КК України за №0000876, що вбачається з копії витягу з ЄРДР, який міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.241-242; т.2 а.с.4).

Постановою заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. від 28 липня 2013 року, кримінальне провадження №0000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України (в редакції від 05.04.2001 року) - закрито у зв'язку з не встановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2 та відомості про прийняте рішення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Вирішено питання про долю речових доказів. Копія даної постанови міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.49-51).

Ухвалою слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області Петренко Л.В. від 25 грудня 2015 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність та незаконні рішення слідчого Войтенко А.В. за фактом незаконного повідомлення ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, копія якої міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.53-55).

Ухвалою слідчого судді Михайлівського районного суду Запорізької області Мовчана О.Г. від 16 лютого 2016 року скаргу ОСОБА_2 задоволено, постанову заступника Токмацького міжрайонного прокурора Саврана О.М. про закриття кримінального провадження № 0000876 за ч.1 ст. 358 КК України та ч.3 ст. 358 КК України у зв'язку з невстановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2 від 28.07.2013 скасовано (т. с. 1 а.с.52).

Як вбачається з рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено та відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку Державного бюджету на користь ОСОБА_2 19200,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.56).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 грудня 2015 року, апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області Гуртовенко О.В. та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - відхилено та рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 16 липня 2015 року залишено без змін, копія якої є в матеріалах справи (т. с.1 а.с.57-58).

Постановою про закриття кримінального провадження прокурора Токмацької місцевої прокуратури Дяченко М.М. від 15.04.2016 року кримінальне провадження №0000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст.358 КК України в редакції від 05.04.2011 року, за яким ОСОБА_2 було пред'явлено обвинувачення в порядку КПК України (в редакції 1960 року) - закрито у зв'язку з невстановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2, та копія даної постанови міститься в матеріалах справи (т.с. 1 а.с.194-196).

Відповідно до ухвали слідчого судді Токмацького районного суду Запорізької області Петренко Л.В. від 08 листопада 2016 року скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність та незаконні рішення прокурора Токмацької місцевої прокуратури Дяченко М.М., керівника Токмацької місцевої прокуратури Свистуна О.В., слідчого СВ Токмацького ВП Скляра А.І., керівника органу досудового розслідування - начальника СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області Кузьменка О.М. - задоволено частково. Постанову прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області Дяченка М.М. про закриття кримінального провадження №000876 за ч.1 ст.358 КК України та ч.3 ст. 358 КК України (в редакції від 05.04.2001 року) у зв'язку з невстановленням достатніх доказів винуватості ОСОБА_2 від 15.04.2016 року - скасовано, копія якої міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.198-208). Підставою для скасування зазначеної постанови було те, що відповідно до положень ч.4 ст. 284 КПК України прокурор приймає постанову про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, однак після внесення відомостей в ЄРДР 28.07.2013 року про кримінальні правопорушення за ч. 1 ст.358 КК України за №0000876 та за ч.3 ст.358 КК України за № 0000877, які об'єднані в одне кримінальне провадження за №0000876, ОСОБА_2 повідомлення про підозру не вручалось, обвинувальний акт відносно нього не складався; він не є засудженим, оскільки обвинувального вироку суду, який би набрав законної сили - немає; він не є виправданим, оскільки відсутній виправдувальний вирок суду, який би набрав законної сили.

Також судом були досліджені рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року та апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2013 року.

Згідно із рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року справа № 328/2789/13-ц, позов ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, завданих незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду - задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 156843,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17.12.2013 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та виконуючого обов'язки Токмацького міжрайонного прокурора були відхилені, апеляційна скарга Державної казначейської служби України - задоволена частково. Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01.11.2013 року по даній справі змінено, а саме, резолютивна частина рішення викладена в наступній редакції: "Відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_2 156846,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури". В решті рішення залишено без змін.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 04 липня 2016 року позивачу ОСОБА_2 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Токмацький завод «Прогрес» про визнання недійсним наказу про надання відпустки за листопад 2000 року недійсним - відмовлено, копія якого міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с. 151).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 04.07.2016 року про закриття провадження в частині позовних вимог ОСОБА_2 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України - залишено без змін (т. с. 1 а.с.154)

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 04 липня 2016 року - змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на пропуск позивачем передбаченого нормами ЦК України (ст.ст.265-268) трирічного строку позовної давності, як на одну з підстав відмови в позві. В решті рішення суду залишено без змін (т. с. 1 а.с.152-153).

Як вбачається з рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області, Головного територіального Міністерства внутрішній справ України в Запорізькій області, Курдюкова В.М., Державної казначейської служби України в частині стягнення моральної шкоди та закрито провадження за позовом ОСОБА_2 до Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Курдюкова В.М., Державної казначейської служби України в частині стягнення матеріальної шкоди та визнання недійсною, незаконною постанови слідчого Токмацького РВ ГУМВС України в Запорізькій області, та копія даного судового рішення міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.120-122).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено та рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2016 року - залишено без змін (т. с. 1 а.с.123-124).

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Кононенка Р.В., Курдюкова В.М. про визнання конституційного права на власність, визнання факту ненадходження друкарських машинок в камеру зберігання речових доказів, визнання факту отримання друкарських машинок на відповідальне зберігання в неробочому стані, відшкодування моральної шкоди шляхом публічного вибачення, копія якого міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.106-107).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено, а рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2017 року у справі - залишено без змін (т. с. 1 а.с.108-109).

З рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 22 червня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог до держави України в особі прокуратури Запорізької області, Савран О.М., про визнання незаконною та недійсною постанови прокурора Токмацької міжрайонної прокуратури Савран О.М. від 04.04.2014 року, та відшкодування моральної шкоди в порядку публічного вибачення прокурорами Токмацької місцевої прокуратури, копія якого міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.160-163).

Як вбачається з ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено, а рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 22.06.2017 року - залишено без змін, копія якого міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.157-159).

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Держави Україна в особі поліцейських Івко В.І., Кузьменка О.М., ГУНП в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди (т. с. 1 а.с.164-167) .

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено, рішення Томкацького районного суду Запорізької області від 28 серпня 2017 року - залишено без змін (т. с. 1 а.с.155-156).

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури і суду, та судових витрат, копія якого міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.143-145).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення, а рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року - залишено без змін, копія якого міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.146-148).

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено повністю в позові до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП у Запорізькій області про відшкодування моральної немайнової шкоди у вигляді публічного вибачення; зобов'язання реального повернення речових доказів та виконання постанови слідчого Скляра А.І. від 15.04.2016 року в частині повернення друкарських машинок, копія якого міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.168-170).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення, а заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 грудня 2017 року - залишено без змін, копія якої міститься в матеріалах справи (т.с. 1 а.с.171-173).

Заочним рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, копія якого міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.112-117).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 31 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення, а заочне рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2018 року - залишено без змін (т. с. 1 а.с.118-119).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, копія якого міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.131-140).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 06 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено, а рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 02 березня 2018 року - залишено без змін.

З відповіді прокурора Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області Дяченко М.М. від 08.10.2018 року за вих. № 1-876-13, 1-9517вих.18 (т. с. 1 а.с.238-240) вбачається, що постановою слідчого СВ Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області Скляр А.І. від 15.04.2016 року кримінальне провадження №0000876 за ч.1, ч.3 ст.358 КК України відносно ОСОБА_2 закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. На теперішній час дана постанова слідчого Скляра А.І. не скасована, кримінальне провадження закрито та не відновлювалось. Також у наданій відповіді прокурором повідомлено про те, що у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_2 після внесення даних про кримінальне провадження до ЄРДР (тобто з 28.07.2013 року) про підозру не повідомлялось (підозра не пред'являлась), запобіжний захід відносно ОСОБА_2 також не обирався (т. с. 1 а.с.238-240).

Як вбачається з постанови, винесеної керівником Токмацької місцевої прокуратури Свистуном О.В. від 03.06.2016 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 було відмовлено у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 ст.3 Закону України "Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурати і суду", копія якої міститься в матеріалах справи (т. с. 1 а.с.209-211). В постанові вказано, що ОСОБА_2 під вартою не утримувався, від будь-яких посад не відсторонювався, кримінальне покарання не відбував, не мав штрафів, адвокати були за призначенням, витрати на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду, на винаймання житла, відсутні.

У пред'явленому позові ОСОБА_2 просив відшкодувати в солідарному порядку з відповідачів моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного застосування до нього запобіжного заходу у вигляді "підписка про невиїзд", в період з 15.04.2002 року по 15.04.2016 року (закриття обвинувачення за ч.1 та ч.3 ст.358 КК України), посилаючись на те, що він, маючи похилий вік 74 роки, зазнав глибоких моральних страждань, через відсутність можливості виїхати з України до Монголії, Індонезії, Нової Зеландії на постійне місце проживання, відмовитися від громадянства відповідача - України, розмір компенсації моральної шкоди за вказаний період визначає в загальній сумі 625464,00 грн..

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказав, що у зв'язку з розглядом кримінальної справи він не міг займатися юридичною та адвокатською практикою, маючи нескасовану постанову слідчого Курдюкова В.М. від 15.04.2002 року про міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд, не міг надавати юридичні послуги, виїжджати з м. Токмак в інші міста України, однак, при цьому позивачем ОСОБА_2 не було надано суду першої інстанції жодних доказів заборони використання такого права з підстав знаходження під судом та слідством.

Зокрема, позивачем ОСОБА_2 не було надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів того, що він в цей період часу дійсно міг займатися юридичною та адвокатською практикою. Також, позивачем не надано жодних документів (судових повісток, ухвал, тощо), які б підтверджували необхідність його виїзду з міста Токмак в суди інших районів та міст України.

Крім того, відшкодування проводиться в порядку, визначеному Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно із п. 5 ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): моральна шкода.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розмір у заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

За змістом ст. 12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", встановлений порядок відшкодування сум, заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій.

В силу вимог п. 1 ст. 12 вказаного Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до вищевказаного Закону, постановою керівника Токмацької місцевої прокуратури Свистуна О.В. від 03.06.2016 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивачу по справі, було відмовлено у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 ст.3 Закону України "Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокурати і суду" (т. с. 1 а.с.209-211). У разі незгоди з ухваленою постановою про відшкодування шкоди громадянин може оскаржити цю постанову до прокуратури або суду.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись з даною постановою, скористався своїм правом на її оскарження та, відповідно, звернувся до суду з позовом до керівника Токмацької місцевої прокуратури Свистуна О.В., Державної казначейської служби України про скасування постанови, зобов'язання публічно вибачитися та стягнення моральної шкоди. Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 17.05.2017 року постанову керівника Токмацької місцевої прокуратури Свистуна О.В. від 03.06.2016 року про відмову ОСОБА_2 у відшкодуванні шкоди, передбаченої п.п.1,3,4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" - скасовано.

Однак, позивач ОСОБА_2 не скористався своїм правом та не звернувся до Токмацького ВП Василівського ВП ГУНП в Запорізькій області з приводу відшкодування шкоди, передбаченої п.п. 1,3,4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Відповідно до положень ст.ст.13,43,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина 1). Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частина 2). Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина 4). Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина 6).

Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

В силу вимог ч.1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина 2 статті 1176 ЦК України).

За змістом ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що за чисельними позовами ОСОБА_2, які виникли з приводу незаконних дій органу досудового слідства, що полягали у незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності, перебуванні під слідством, обранні запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд в ході досудового слідства проведені судові розгляди та ухвалені зазначені вище судові рішення.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 05 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2016 року, закрито провадження у справі в частині скасування постанови слідчого від 10.12.2003 року та відмовлено в позові щодо відшкодування моральної шкоди.

Отже, питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_2 незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, вже двічі було позитивно вирішено у судовому порядку. Відповідно, права позивача на компенсацію моральної шкоди захищені, а обраний позивачем спосіб захисту права не співпадає з тими правами, які він намагається захистити, тому суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позову у цій справі.

Крім того, як встановлено з дослідження рішень, відтворених у Єдиному державному реєстрі судових рішень, по жодному з них одночасно не збігаються сторони, підстава та предмет спору зі справою, що розглядається.

На численні звернення позивача судами ухвалено ряд рішень з приводу вимог позивача ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Часткове співпадіння відповідачів, підстави та предмету позову по ряду цивільних справ, тотожності позовів, з врахуванням викладеної правової позиції Верховного суду України (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-79 цс15), не створює, тому не є перешкодою повторному зверненню до суду.

Відповідно до п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Згідно із п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попередньо слідства, прокуратури і суду.

Відшкодування такої шкоди здійснюється відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, Державною казначейською службою України шляхом безспірного списання коштів державного бюджету.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, з 29.07.2013 року ОСОБА_2 не був засудженим, йому не повідомлялось про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, він не тримався під вартою, більш того, до нього взагалі не обирався будь-який запобіжний захід після внесення відомостей про кримінальні правопорушення за ч.1 ст.358 КК України та за ч.3 ст.358 КК України до ЄРДР, за цей час ні обшуки, ні виїмки у ОСОБА_2 не проводились, арешт на майно не накладався, від роботи (посади) не відсторонювався, і взагалі будь-яких інших процесуальних дій, що обмежують права ОСОБА_2 з 29.07.2013 року (внесення відомостей до ЄРДР) не було. Тобто, жодної дії, передбаченої ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та ст.1176 ЦК України не було.

Крім того, нормами чинного КПК України не передбачений такий запобіжний захід як "підписка про невиїзд", з приводу застосування якого звертається до суду ОСОБА_2 з даним позовом про відшкодування моральної шкоди.

Судом першої інстанції також встановлено, що з 2002 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.1,3 ст. 358 КК України розглядалася в порядку передбаченому КПК України в редакції 1960 року.

Постановою Токмацького районного суду від 20.03.2013 року кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358 КК України повернуто Токмацькому міжрайонному прокурору для проведення додаткового розслідування.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10.06.2013 року постанову Токмацького районного суду від 20.03.2013 року залишено без змін.

20.11.2012 року набрав чинності Кримінальний процесуальний кодекс України від 13.04.2012 року.

Відповідно до п.п.11,12 Розділу XІ Перехідних положень КПК України 2012 року, кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Розслідування кримінальних справ, передбачених пунктом 11 цього розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно ч.1 ст.42 КПК України (в редакції 2012 року) підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до ст.276 КПК України (в ред.2012 року) повідомлення про підозру обов'язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов'язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов'язані детально роз'яснити кожне із зазначених прав.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01.09.2017 року, яке набрало законної сили, та при винесенні якого досліджувалися матеріали даного кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_2 повідомлення про підозру у встановленому законом порядку - не вручалося.

В частині 2 ст. 42 КПК України (в ред.2012 року) передбачено, що обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 за чинним КПК України не складався і до суду не передавався.

Засудженим у кримінальному провадженні є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 повідомлення про підозру не вручалося, обвинувальний акт відносно нього не складався; обвинувального вироку суду, який би набрав законної сили відносно нього немає; він не є виправданим, оскільки відсутній виправдувальний вирок суду, який би набрав законної сили, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд за період з 15.04.2002 року по 15.04.2016 року, слід відмовити.

Відповідно до положень ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина 1). Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частина 2). Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина 4). Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина 6).

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи ОСОБА_2 в обґрунтування заявлених ним позовних вимог не знайшли свого підтвердження у суді, оскільки не ґрунтуються на нормі Закону та не відповідають обставинам справи. Позивач не довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню у цій справі не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено що позивач ОСОБА_2 в силу вимог Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 04.03.2019 року, так як у період з 02.03.2019 року по 03.03.2019 року мали місце вихідні дні.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.