ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/502/19 Справа № 199/2034/16 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 30 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, на підставі якого він передав останньому кошти у розмірі 8 816 доларів США, зі строком повернення до 30 травня 2014 року і сплатою 3% від суми позики за користування грошовими коштами, про що було складено розписку. З метою забезпечення виконання боргового зобов`язання ОСОБА_1 зобов`язався передати йому належну відповідачу на праві власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом нотаріально посвідченої довіреності на її продаж. ОСОБА_1 у встановлений договором строк борг не повернув, у зв`язку з цим вони домовилися про продаж квартири. Оскільки вартість квартири перевищувала суму заборгованості, вони узгодили, що різниця, яка залишиться після погашення боргу, буде повернута ОСОБА_1 Відповідач 20 червня 2014 року видав йому довіреність на продаж квартири строком дії до 20 січня 2015 року. У березні 2016 року він знайшов покупця, але на той момент вже закінчився термін дії довіреності. Він звернувся до ОСОБА_1 з питання продажу квартири, але той відмовив в укладенні договору купівлі-продажу. Повідомив, що довіреність через три неділі після видачі була ним відкликана і грошові кошти він повертати не буде. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1052 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 8 816 доларів США, 3% за користування грошовими коштами в сумі 264,78 доларів США, 3% річних в сумі 478,79 доларів США, а всього 9 559,27 доларів США, що станом на 01 березня 2016 року за офіційним курсом НБУ становить 254 276,58 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 30 квітня 2014 року у сумі 9 559,27 доларів США, з яких 8 816 доларів США - основний борг, 264,48 доларів США - три відсотки від суми позики, 478,79 доларів США - три відсотки річних від простроченої суми, що за офіційним курсом НБУ станом на 12 вересня 2018 року еквівалентно 268 519,89 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Вказував, що не отримував грошових коштів від позивача, розписка не містить домовленостей про нарахування процентів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, 30 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики у вигляді розписки, на підставі якї позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 8 816 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_3 цю суму у строк до 30 травня 2014 року та 3% від суми позики (а.с.12).

З метою забезпечення виконання боргового зобов`язання ОСОБА_1 у цій же розписці взяв на себе обов`язок передати ОСОБА_2 належну йому на праві власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом видачі позивачу довіреності на її продаж.

Таким чином, надана ОСОБА_1 розписка від 30 квітня 2014 року є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики.

Ухвалою суду від 09 березня 2017 року у даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу (а.с.85).

Згідно висновку експерта № 3289-17 від 28 серпня 2017 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи рукописні записи, якими виконаний текст боргової розписки від 30 квітня 2014 року виконані відповідачем ОСОБА_1 , підпис від імені ОСОБА_1 під текстом розписки виконаний самим ОСОБА_1 (а.с.111-115).

Відповідач ОСОБА_1 у встановлений договором строк борг позивачу не повернув.

Слід зазначити, наявність оригіналу боргової розписки у позивача ОСОБА_2 , яка була приєднана до матеріалів справи в апеляційному суді, підтверджує факт наявності боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_2

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання та не повернув позивачу ОСОБА_2 у встановлений договором строк грошові кошти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст.526 ЦК України належним є виконання, що відповідає умовам договору, вимогам закону та інших актів цивільного законодавства. У разі якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі передбачені ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, а тому є правові підстави для застосування ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 816 доларів США основного боргу за договором позики, 264,48 доларів США обумовлених договором три відсотки від суми позики, 478,79 доларів США- три відсотки річних від простроченої суми.

Твердження апелянта про безпідставне стягнення 3% річних є неспроможними, оскільки вказані штрафні санкції передбачені законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що ухвалюючи рішення, суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши суму, еквівалентну 268 519 грн. 89 коп., тоді як позивач заявив вимоги про стягнення 254 276 грн. 58 коп.

Однак, вказані доводи скарги колегія суддів не приймає до уваги з наступних підстав, оскільки звернувшись до суду з позовною заявою, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 8 816 доларів США, 3 % за користування грошовими коштами в сумі 264,78 доларів США та 3% річних в сумі 478,79 доларів США, а всього 9559,27 доларів США, що період часу звернення до суду з позовом - 22 березня 2016 року було еквівалентно 254 276 грн. 58 коп. (а.с. 4-6).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з урахуванням офіційного курсу НБУ і стягнув з відповідача на користь позивача 9 559,27 доларів США., що станом на день ухвалення рішення - 12 вересня 2018 року вказана сума еквівалентна 268 519 грн. 89 коп. (а.с.174).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач фактично не отримував грошові кошти від позивача є безпідставними, оскільки оригінал розписки про отримання грошових коштів знаходився у позивача.

Договір позики у встановленому законом порядку не оскаржувався.

Інші доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки висновків рішення суду, тлумачення норм права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді