Головуючий у 1-й інстанції Скудін В.Е.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Попової С.А.,

суддів: Пономарьової О.М., Принцевської В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 19 грудня 2016 року, ухваленого в складі судді Скудіна В.Е., повний текст рішення складено 19 грудня 2016 року,

по цивільній справі

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на наступні обставини. Відповідно до укладеного договору б/н про надання банківських послуг від 21.01.2011 року, що складається із анкети-заяви разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, зобов`язання відповідачем не виконуються належним чином, у зв`язку з чим станом на 31.07.2016р. відповідач має заборгованість в розмірі 32451,57грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 7312,08грн; заборгованості по процентам за користування кредитом - 21038,48грн.; заборгованості за пенею та комісією - 2079,51грн., штрафу (фіксована частина) - 500грн.; штрафу (процентна складова) - 1521,50грн. Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором та компенсувати понесені судові витрати з оплати судового збору.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 19 грудня 2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість у розмірі 32451,57грн. за кредитним договором № б/н від 21.01.2011 року та судові витрати у розмірі 1378грн.

Ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області від 20 березня 2019 року року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 19.12.2016р. залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процессуального і матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи, яка є малозначною в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Як встановлено судом, 21.01.2011р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» (нині - АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 8000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

На підтвердження заявлених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» надано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами (т. 1 а.с. 6, т. 2 а.с. 30-31); розрахунок заборгованості за кредитним договором, вчинений банком, станом на 31.07.2016р. в сумі 32451,57грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 7312,08грн; заборгованості по процентам за користування кредитом - 21038,48грн.; заборгованості за пенею та комісією - 2079,51грн., штрафу (фіксована частина) - 500грн.; штрафу (процентна складова) - 1521,50грн. (а.с. 4-5); довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (т. 1 а.с. 7, т. 2 а.с. 32); Умови та Правила надання банківських послуг (т. 1 а.с. 8-31).

Згідно представлених відомостей ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» отримала картки № НОМЕР_1 (далі за текстом № НОМЕР_1 ) - строк дії по січень 2015 року включно, № НОМЕР_3 (далі за текстом № НОМЕР_3 - строк дії березень 2015 року включно (т. 1 а.с. 86, т. 2 а.с. 41-42).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керувався положеннями ст.ст. 526, 527, 530, 1-48, 1054 ЦК України, вважав встановленим факт отримання відповідачем кредитних коштів та порушення позичальником умов договору, через що настає цивільно-правова відповідальність з повернення суми боргу, процентів за користування грішми позики, пені з комісією і штрафів, передбачених умовами договору.

З такими висновками суду погодитись в повному обсязі не можна, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

В апеляційній скарзі відповідачем заперечується факт укладення між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» кредитного договору. З такими доводами колегія суддів погодитись не може, оскікльи ці твердження спростовуються наявними у справі матеріалами, в тому числі представленими і до суду апеляційної інстанції.

Так, ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, які були представлені клієнту в письмовому вигляді, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг від 21.01.2011 року б/н, що підтверджується підписом у анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. За текстом анкети-заяви позичальник зобов`язалась виконувати Умови і Правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті Приватбанку, а також ознайомлювати із змінами на сайті.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Засвідчена у встановленому законом порядку копія Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додана позивачем до позовної заяви (т. 1 а.с. 8-31), є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, в яких відображені умови, які мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника та підписуючи довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 20.04.2011р. (т. 1 а.с. 7, т. 2 а.с. 30-32).

Відповідач не спростувала факту підписання нею вказаних анкети-заяви і довідки про умови кредитування. Підпис відповідача не оспорений визначеними процесуальним законом засобами доказування. Тож, твердження в апеляційній скарзі відповідача про непідписання нею кредитного договору залишилось бездоказовим.

До того ж, змістом апеляційної скарги відповідач акцентує увагу на відсутності підстав для нарахування штрафу, за відсутності її підпису в Умовах та Правилах надання банківських послуг. Тим самим ОСОБА_1 не оспорює підписання довідки про умови кредитування від 20.04.2011р. (т. 2 а.с. 32).

Враховуючи те, що при підписанні анкети-заяви ОСОБА_2 отримала письмовий екземпляр частини договору - Умови та Правила користування банківськими послугами, однак не представила свого власного екземпляру ані до суду першої інстанції, ані апеляційному суду, то колегія суддів вважає, що відповідач не спростувала взятого на себе зобов`язання згідно цих Умов та Правил, що є обов`язковими для виконання сторонами, включаючи і сплату штрафу та пені, за умови доведеності, в даному випадку, підстав для їх сплати внаслідок порушення позичальником грошових зобов`язань.

Більш того, позивачем в ході розгяду справи судом першої істанції і до суду апеляційної інстанції надано скрін-шоти зображення позичальника ОСОБА_1 з отриманими картками банку і її зображення з паспортних даних (т. 1 а.с. 32зв., 89, 90, т. 2 а.с. 42), що супроводжується відомостями комп`ютерного обліку про отримані картки № НОМЕР_1 - строк дії по січень 2015 року включно, № НОМЕР_3 - строк дії березень 2015 року включно (т. 1 а.с. 86, т. 2 а.с. 41-42).

Позивачем представлено викопіювання по руху коштів з використанням позичальником вказаних платіжних карток №№ НОМЕР_1, НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 78, 81-84, т. 2 а.с. 33-40). З цієї інформації по руху коштів на рахунках вбачається отримання коштів позичальником через банкомати, готівки - у відділенні, придбання товарів і здійснення розрахунків через термінали в касах магазинів, внесення коштів через термінал самообслуговування з локацією проведення цих транзакцій в місті Маріуполі та за місцем свого проживання у с. Урзуф, с. Мангуш Першотравневого району Донецької області, у Мангуському відділенні Донецької філії ПАТ КБ «Приватбанк».

Представлені кредитором відомості позичальник не спростувала будь-якими належними, допустимими і достовірними доказами.

З моменту підписання позичальником довідки про умови кредитування від 20.04.2011р., їй було встановлено первісно кредитний ліміт в розмірі 1000грн., що вбачається, як з розрахунку заборгованості, долученого до позовної заяви, так і зі змісту виписки банку з руху коштів по картковому рахунку № НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 34).

Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою виникнення овердрафту відповідно до п. 1.1.2.7 Умов та Правил надання банківських послуг.

Пунктом 2.1.1.2.3 позичальник надала свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється рішенням банку, і клієнт дає згоду Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

З руху коштів по вказаним картковим рахункам вбачається, що в залежності від користування кредитним ресурсом кредитний ліміт змінювався як в бік збільшення, так і в бік зменшення. З урахуванням перевищення витрат в порівнянні із первісно встановленим кредитним лімітом, загалом згідно викопіювання по руху коштів на рахунках відповідачеві наданий кредитний ліміт в розмірі 7320грн. (т. 2 а.с. 33), чим спростовується довод апеляційної скарги про неотримання нею коштів кредиту, заявленого у позові.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що долучені позивачем документи не є первинними документами, що можуть слугувати доказами у даній справі і свідчити про факт надання позичальникові кредитних коштів.

З цим погодитись не можна, оскільки наявні у справі виписки по картковому рахунку, відомості яких не спростовані відповідачем, є належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, бо мають статус первинного документу, унормованого Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р. № 578/5, та містять інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку ОСОБА_1 , як станом на момент укладення договору, так і всі подальші операції з використанням випущених карток для обслуговування цього кредитного договору.

Укладеним між сторонами кредитним договором визначено строк його дії, що кореспондує до закінчення строку дії платіжної картки - строк погашення кредита в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

До суду апеляційної інстанції банком надано відомості про випуск і надання відповідачеві 4-х платіжних карток.

Відповідачеві видані картки № НОМЕР_1, № НОМЕР_3 , що узгоджуться із датою укладення кредитного договору у січні 2011 року, з терміном дії, який закінчується у березні 2015 року (т. 2 а.с. 41) та супроводжується випискою банку з інформацією по здійсненим транзакціям позичальником з використанням саме цих двох карток.

Натомість, позивачем не доведено, що видані 2 інші картки під одним № НОМЕР_4 , але з різною датою видачі (13.11.2014р. і 24.03.2015р.) зі строком дії до листопада 2018 року, були випущені саме в обслуговування кредитного договору від 21.01.2011р. б/н, укладеного із ОСОБА_1 Підтверджуючих відомостей, на кшталт викопіювання з руху коштів по цих рахунках з операціями, здійсненими саме відповідачем по цим карткам, банком не представлено. Отже, відомості цих двох карток не можуть братись до уваги як докази лонгування між сторонами кредитних відносин.

Таким чином, кінцевий строк строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці № ** *402 - 31 березня 2015 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідні їм правовідносини. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, та дійшов обгрнутованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по основній сумі кредитного боргу - 7312,08грн., заборгованості за пенею та комісією - 2079,51грн., штрафу (фіксована частина) - 500грн., а також наявністю підстав для стягнення процентів за користування грішми позики і обумовленого договором штрафу в процентному відношенні.

Доводи апеляційної скарги в даній частині не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із розміром присуджених процентів за користування кредитними коштами в сумі 21038,48грн і штрафу, який обчислюється у процентному відношенні до загальної суми присудженого боргу в сумі 1521,50грн.

Так, умовами договору визначено, що банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 розділу «2.1.1 Кредитні карти» Умов та Правил надання банківських послуг.

Сторони узгодили розмір процентної ставки за користування кредитними коштами 30% на рік, з можливістю за п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг зміни відсоткової ставки шляхом надання виписки по картковому рахунку, отримання якої відноситься до обов`язку позичальника (п.п. 1.1.3.1.9, 1.1.2.3).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

У справі сторони погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, строки виконання зобов`язання - з кінцевим терміном повернення кредиту та сплату відсотків, що відповідає строку дії картки - березень 2015 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Розрахунок банку про нарахування процентів і після закінчення узгодженого сторонами строку дії договору і строку погашення заборгованості, що спливав у березні 2015 року, не відповідає вимогам закону, що суд першої інстанції не врахував.

Отже, нарахування процентів позичальнику ОСОБА_1 після спливу дії кредитного договору, що відповідає останньому місяцю на картці (березень 2015 року) з 2625,39грн. станом на 31.03.2015р. до 21038,48грн. станом 31.07.2016р. (різниця становить 18413,09грн.), не відповідає вимогам матеріального права і не узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018р., де вмотивовано законодавчо врегульоване припинення нарахування процентів із закінченням строку дії кредитного договору.

Тож, починаючи з квітня 2015 року, у банку були відсутні підстави для нарахування процентів за користування позичальником кредитними коштами. Кредитор вправі після закінчення строку дії договору захищати свої майнові інтереси в порядку використання правових можливостей за ст. 625 ЦК України - в межах даної справи таких вимог не заявлено.

Таким чином, проценти за користування коштами кредиту мають бути вираховані за період прострочення їх виплати з червня 2011 року по 31 березня 2015 року включно, що в грошовому виразі становить 2625,39грн. (загальна сума за накопичувальним методом 21038,48грн. за мінусом періоду з квітня 2015 року по 31.07.2016р.)

Зважаючи на положення п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, у зв`язку зі зменшенням загальної суми кредитної заборгованості підлягає зменшенню і розмір штрафу в процентному відношенні, що має становити до стягнення 600,85грн. ( (7312,08+2625,39+2079,51):100%х5%).

В апеляційній скарзі відповідач вказує на сплив строку позовної давності до заявлених вимог, про що вона заявляла.

Проте, з такими доводами погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Однак, відповідач, будучи повідомленою про дату і час розгляду справи на 19.12.2016, коли було прийнято судом рішення суду першої інстанції, не заявила про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Така заява виникла лише при ініціюванні питання про перегляд заочного рішення (а.с. 67-68). Зважаючи на вкзану імперативну норму щодо строку подачі заяви до прийняття оскаржуваного рішення, заява ОСОБА_1 , подана вже після постановленя оскаржуваного судового рішення, не може братись до уваги, як подана з порушенням норм матеріального закону.

Підсумовуючи наведене, рішення суду в частині розміру заборгованості, ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що регламентують нарахування процентів впродовж строку дії кредитного договору, підлягає зміні у відповідній частині згідно вищенаведеного мотивування із зменшенням суми нарахованих процентів за користування кредитним ресурсом по останній день строку дії картки, супутнім зменшенням розміру штрафу в процентному відношенні. Так, до стягнення з позичальника ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк», що є правонаступником ПАТ КБ «Приватбанк», за зміненим рішенням підлягає загальна сума заборгованості 13117,83грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 7312,08грн; заборгованості по процентам за користування кредитом - 2625,39грн.; заборгованості за пенею та комісією - 2079,51грн., штрафу (фіксована частина) - 500грн.; штрафу (процентна складова) - 600,85грн.

Рішення в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" в розмірі 1378грн., як сплачена мінімальна ставка за майновими вимогами, підлягає залишенню без змін.

У зв`язку із зменшенням присудженої суми кредитної заборгованості до стягнення у відповідності із ст. 141 ЦПК України підлягає перерозподілу і судові витрати з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги з компенсацією відповідачеві за рахунок позивача сплаченого судового збору в частині, пропорційній до задоволеної частини апеляційної скарги, що в грошовму виразі становить 1231,93грн. (задоволено вимоги позивача на 40,4%=13117,83грн.х100%:32451,57, відмовна частина становить 59,6%. Відповідачеві слід компенсувати 59,6% від загальної суми сплаченого судового збору 2067грн.:100%х59,6%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 19 грудня 2016 року в частині розміру кредитної заборгованості змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.01.2011 року у розмірі 29694 (двадцять дев`ять тисяч шістсот дев`яносто чотири) гривні 91 копійки, з яких: заборгованість за основною сумою кредиту - 7312 (сім тисяч триста дванадцять) гривень 08 копійок, заборгованість по процентам за користування крдитом - 18413 (вісімнадцять тисяч чотириста тринадцять) гривень 09 копійок, заборгованість за пенею та комсією - 2079 (дві тисячі сімдесят девять) гривень 51 копійки, штраф (фіксована частина) - 500 (п`ятсот) гривень, штраф (процентна складова) - 1390 (одна тисяча триста дев`яносто) гривень 23 копійки.

Рішення в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства КБ "Приватбанк" в розмірі 1378грн. залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 175 (сто сімдесят п`ять) гривень 70 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Судді: С.А.Попова

О.М.Пономарьова

В.П.Принцевська