Єдиний унікальний номер 243/539/19 Номер провадження 22-ц/804/1309/19
Єдиний унікальний номер 243/539/19 Головуючий у 1 інстанції Хаустова Т.А.
Номер провадження 22-ц/804/1309/19 Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Санікової О.С., Тимченко О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу №243/539/19 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2019 року, ухвалене в місті Слов`янськ Донецької області,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що вона з 08 липня 2016 року була прийнята на роботу до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця». Згідно до Наказу №» 4717/ДН-ос від 10 липня 2017 року її було звільнено з 17 липня 2017 року у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Проте, після звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, а саме: відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі за період роботи з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 9116,75 грн., компенсацію за 18 днів щорічної відпустки у розмірі 2434,27 грн. та вихідну допомогу у розмірі 4346,54 грн.. Зазначила, що відповідач відмовився добровільно виплатити вищезазначені грошові суми, тому вважає, що ПАТ «Українська залізниця» також має сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17 липня 2017 року по день ухвалення рішення по справі з розрахунку 170,11 грн. за день.

Просила суд стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на її користь заборгованість по заробітній платі за період роботи з 15 березня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 9116,75 грн., заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі 4346,54 грн. середнього заробітку, компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки у розмірі 2434,27 грн. та середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року і по день ухвалення судом рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів у розмірі 170,11 грн. за день.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 15 березня по 17 липня 2017 року у розмірі 9116,75 грн., вихідну допомогу у розмірі середнього заробітку 4346,54 грн., компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки у розмірі 2434,27 грн. (ці суми зазначені з урахуванням вирахуваних обов`язкових платежів та податків). Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 768,40 грн. до державного бюджету. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Із вказаним рішенням не погодилось ПАТ «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів зазначило, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором.

Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України визнано, що терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків відповідачем, передбачених трудовим договором.

Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.

Виробничий підрозділ «Станція Микитівка» входив до переліку виробничих підрозділів структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та здійснював господарську діяльність на території окремих районів Донецької області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють повноваження.

Відсутність документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, затверджених наказом від 05 грудня 2008 року № 489 Державного комітету статистики «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистки праці», а саме: наказів (розпорядження) про прийняття на роботу; наказів (розпорядження) про надання відпустки; наказів (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту); табеля обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжної відомості працівника не дає підстав для підтвердження інформації щодо фактичного виконання робіт, що безпосередньо впливає на можливість проведення нарахувань.

Науково-правовим висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21 -10.2 від 16 січня 2018 року відносно відповідача засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, що унеможливило виконання відповідачем своїх зобов`язань, передбачених ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

В розпорядженні відповідача відсутні накази про надання відпусток позивачу, з яких можливо встановити кількість днів відпусток, невикористаних позивачем.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України визначено, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у позовній заяві, складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії ПАТ «Укрзалізниця» оператором комп`ютерного набору 2 категорії станція Микитівка. 17 липня 2017 року позивач була звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджено копією трудової книжки ( а.с.10-13).

ОСОБА_1 звернулась з позовною заявою до ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця».

15 квітня 2016 року станція Микитівка ДП «Донецька залізниця» на підставі Закону України від 23.02.2012 № 4442-IV, Постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200, реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Микитівка» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Також Кабінет Міністрів України своєю Постановою від 02 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Згідно Наказу від 10 липня 2017 № 4717/ДН-ос ОСОБА_1 звільнено з 17 липня 2017 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (а.с.8).

Судом першої інстанції в судовому засіданні встановлено, що наказ видано структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». В наказі зазначено, що ОСОБА_1 має право на компенсацію за 18 днів відпустки, а також виплату одноразової грошової допомоги у розміру одного середньомісячного заробітку (а.с.8).

Також встановлено що при звільненні, з ОСОБА_1 , не було проведено повний розрахунок та належні їй кошти не були виплачені.

Позивачем, на підтвердження не виплаченої заробітної плати, надані суду Розрахункові листи за період з березня 2017 року по липень 2017 року, в яких зазначені суми нарахованої заробітної плати:

- березень 2017 року - 5258,97 грн., сума до виплати - 4334,74 грн.,

- квітень 2017 року - 2897,32 грн., сума до виплати - 2150,99 грн.,

- травень 2017 року - 1991,38 грн., сума до виплати - 1799,51 грн.,

- червень 2017 року - 622,30 грн. сума до виплати - 604,81 грн.,

- липень 2017 року - 8736,88 грн. (з урахуванням компенсації за невикористані 18 днів відпустки у розмірі 3061,98 грн., та вихідної допомоги при звільнені у розмірі 5399,43 грн.), сума до виплати 7001,40 грн. (а.с.21-25).

Також ці розрахункові листи за березень - червень 2017 року містять інформацію про оплату за час простою.

Крім того, позивачем надані копії Табелів обліку використання робочого часу, які засвідчені печаткою відділу кадрів структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з яких вбачається, що за березень 2017 року позивачем відпрацьовано -10 днів, 5 днів простою; за квітень 2017 року - відпрацьовано 0 днів, 15 днів відпустки, 9 днів простою; за травень 2017 року - відпрацьовано 0 днів, 16 днів простою, 4 дня відпустки без збереження заробітної плати; за червень 2017 року позивачем відпрацьовано 0 днів, 20 днів простою; за липень 2017 року - відпрацьовано 0 днів, 11 днів простою (а.с.26-31).

Стягуючи заборгованість з оплати праці з відповідача ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача ОСОБА_1 по заробітній платі за період з 15 березня по 17 липня 2017 року у розмірі 9116,75 грн., вихідну допомогу у розмірі середнього заробітку 4346,54 грн., компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки у розмірі 2434,27 грн. (з яких утримані податки та збори), суд виходив з того, що зазначена заборгованість підтверджена документально, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При вирішенні справи суд посилався на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 97, 116, 117 КЗпП України, норми Закону України «Про оплату праці», що регулюють спірні правовідносини.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

За приписами ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано задовольнив позов в частковому розмірі.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції зазначив наступне.

Суд першої інстанції оцінив Науково-правовий висновок торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року (який надав відповідач), визнав його належним та допустимим доказом, яким підтверджується відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем ОСОБА_1 при її звільненні (на момент звільнення 17 липня 2018 року існували форс-мажорні обставини), тому відсутні підстави присудження для стягнення в порядку ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Цей висновок суду також є правильним. Він узгоджується з висновками, які викладені в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц та від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки», порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Окрім цього, відповідно до вимог ч.1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду(окладу), про що й зазначено у наказах відповідача про встановлення простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції, а апарату управління структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» - з 16 березня 2017 року (а.с.37,38-39).

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про встановлення на підставі розрахунків заробітної плати за березень - липень 2017 року, індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-7), наказу (розпорядження) № 4717/ДН-ос про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 наявної суми заборгованості з виплати на користь позивача зарплати за березень 2017 року, оплати простою, компенсації за 18 днів невикористаної щорічної відпустки, вихідної допомоги при звільненні на суми, які відповідають заявленим позовним вимогам, з яких утримані податки та збори.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За частиною 1 статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте, відповідачем будь-якими іншими належними та допустимими доказами висновок суду першої інстанції не спростовано.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, є хибним з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, прийнятої у відповідності до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі, на базі Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно додатку № 1.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця».

Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.

Суд першої інстанції також правомірно врахував Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 20 березня 2017 року, відсутня вина відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, що унеможливлює застосування судом вимог ст. 117 КЗпП України у цій справі.

Разом з тим, наявність такого висновку не звільняє відповідача від обов`язку виплатити працівнику заборгованість з оплати праці (в тому числі, оплати за час простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.І. Корчиста

Судді: О.С. Санікова

О.О. Тимченко