УХВАЛА

10червня 2019 року

м. Київ

справа № 712/6403/18

провадження № 61-10743ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси 20 лютого 2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в лютому 2013 року. Вказує, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому сторони проживали разом, було поділено за рішенням суду в натурі та здано в експлуатацію в 2011 році. Починаючи з моменту здачі в експлуатацію двоповерхового будинку по АДРЕСА_1 , позивач проживав на першому поверсі цього будинку. Ці приміщення рішенням судів стали належать колишній дружині. З метою переселенння, позивач 11 квітня 2018 року поцікавився у відповідачки про її наміри щодо вселення у вказаний будинок, на що вона нічого конкретного не повідомила.

У квітні 2018 року відповідачка разом зі своїми родичами, без попередження, прибула до домоволодіння та почала вселятися в будинок, переносити його речі до інших приміщень. Всі його прохання про узгодження іншої дати виселення, були проігноровані, відповідачка не надала можливості зібрати особисті речі та підготуватися до переселення. Позивач вважає, що юридичних підстав на його виселення не було, оскільки не було рішення суду на його виселення, не було виконавчої служби, яка повинна була в такому випадку фіксувати виселення.

Вважає дії відповідачки, по його виселенню такими, що суперечать закону та завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює в 250 000 грн., які й просить суд стягнути на його користь.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 07 травня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу в сумі 1 800 грн.

28 травня 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси 20 лютого 2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 07 травня 2019 року, в якій заявник, посилаючись на неправильну, на його думку, оцінку судами доказів у справі, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. На стадії подання касаційної скарги, ОСОБА_1 . змінив розмір позовних вимог , зменшивши сумуморальної шкоди, яку просить стягнути з відповідача з 250 000 грн до 10 000 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси 20 лютого 2019 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш