П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 335/12451/17

Провадження №22-ц/807/1294/19

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2018 року в складі судді Геєць Ю.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_3 , орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про витребування нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаними позовними вимогами, в обґрунтування яких зазначав, що 20 березня 2006 року він на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С., реєстровий № 406, придбав квартиру АДРЕСА_1 , і зареєстрував за собою право власності у встановленому законом порядку.

12 квітня 2007 року позивач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., реєстровий №572, придбав квартиру АДРЕСА_2 , і зареєстрував за собою право власності у встановленому законом порядку.

Таким чином, позивач став власником двох вищезазначених квартир.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2011 року у справі №2-1240/2011 право власності на квартири АДРЕСА_1 було визнано за ОСОБА_3 ..

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2017 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2011 року було скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку із відмовою від позову.

Згодом з`ясувалося, що рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2011 року по справі №2-1240/2011 було виконане, оскільки у 2015 році ОСОБА_3 продав спірні квартири відповідачеві ОСОБА_2 ..

Позивач вважає, що спірні квартири вибули з його володіння поза його волею, з огляду на що просив суд витребувати у відповідача ОСОБА_2 на його користь квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено наявності в нього на даний час права власності на спірні квартири, а також не доведено, що квартири вибули з його власності поза його волею, а отже відсутні підстави для застосування ч.1 ст. 388 ЦК України та витребування у ОСОБА_2 квартир на користь позивача.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спірні квартири вибули з володіння позивача за відсутності його волі на це, отже, навіть у разі доведеності відповідачем добросовісності набувача, він має право витребувати належне йому майно на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Від органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що орган опіки та піклування заперечує проти апеляційної скарги в повному обсязі та вважає її необґрунтованою, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, справу розглядати за відсутності представника органу опіки та піклування (т. 1 а.с.246).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає з огляду на наступне.

Встановлено судом, що 20 березня 2006 року позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Т.С., зареєстрованим в реєстрі за № 406, придбав у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.4-5).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано ОСОБА_1 11 квітня 2006 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10359675 від 11.04.2006 року (т. 1 а.с.6).

12 квітня 2007 року позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., зареєстрованим в реєстрі за №572, придбав у ТОВ «АКШЕН» квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.7-8).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано ОСОБА_1 19 квітня 2007 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14292545 від 19.04.2007 (т.1 а.с.9).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року в справі № 2-1240/2011 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за договором комісії від 18.01.2006 року; зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 . Рішення суду набрало законної сили 02 серпня 2011 року (т.1 а.с.10-11).

14 вересня 2015 року за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чорненькою О.М., зареєстрованими в реєстрі за №№1843, 1847, ОСОБА_3 продав спірні квартири ОСОБА_2 (т. 1 а.с.56-57, 58-59).

Право власності на вищевказані квартири зареєстровано ОСОБА_2 12 вересня 2017 року, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №97058551 від 12 вересня 2017 року та №97061554 від 12 вересня 2017 року (т.1 а.с.13-15).

На час розгляду справи в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані двоє неповнолітніх дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с.60-64).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку із відмовою від позовних вимог ОСОБА_3 , в інтересах якого діяв ОСОБА_9 , та ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_10 (т. а.с.12).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Саме такий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року в справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року в справі № 6-535цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №522/2201/15-ц від 5 грудня 2018 року.

Враховуючи встановлені по справі обставини та закон, що регулює виниклі правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що спірні квартири вибули з володіння позивача поза його волею, оскільки вибули із власності позивача на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року в справі № 2-1240/2011, яке в подальшому було скасовано ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року, а отже він має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

З матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 29 вересня 2016 року, якою скасовано рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2011 року, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції є чинною, у передбаченому законом порядку не скасована.

При цьому, колегія суддів зауважує, що добросовісний набувач, із власності якого майно витребовується, не позбавлений можливості відновити своє право на підставі ст. 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, встановлених судами обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, його висновки не відповідають обставинам справи, в той час як аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2018 року в цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту;

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка