КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1440/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Таран Н.Г., ухвалене в м. Київ 24 жовтня 2018 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна, -

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду із позовом про витребування майна, посилаючись на те, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000043 від 14 квітня 2017 року, місцевою прокуратурою встановлено, що квартира АДРЕСА_1, яка належить територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради, вибула із її володіння без волі власника.

Вказував, що будинок по вищевказаній адресі на підставі рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02 грудня 2010 року «При питання комунальної власності територіальної громади міста» включений до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва в додатку 3 вказаного рішення, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. 10 грудня 2010 року розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради № 1112 будинок за вищевказаною адресою віднесено до сфери управління Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації.

Також вказував, що на підставі розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 грудня 2001 року № 305 було затверджене спільне рішення адміністрації та профспілкового комбінату АТ «Київхліб», ДП «Булочно-кондитерський комбінат» про надання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1. Ордер № 29807 ОСОБА_3 отримала 09 січня 2002 року, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, і у вказаній квартирі ніхто не зареєстрований.

Разом із тим, на підставі підробленого рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року за ОСОБА_4 була проведена реєстрація права власності на дану квартиру, квартира в подальшому декілька раз відчужувалася і на даний час право власності зареєстроване за ОСОБА_1 Також встановлено, що через відділ приватизації державного фонду та створення ОСББ Управління ЖКГ не проходила приватизація даної квартири.

Вважав, що спірна квартира підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України на користь розпорядника майна - територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

На підставі вищевикладеного просив витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року в позові заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Заступник прокурора м. Києва, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом при постановленні рішення не враховано те, що перехід права власності на комунальне майно до третіх осіб чітко регламентовано та потребує обов'язкової процедури приватизації, а спірна квартира є неприватизованою, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва та в установленому порядку нікому не передавалось у власність.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та не застосував до спірних правовідносин ст. 327 ЦК України, ст. ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та дійшов невірного висновку про припинення права власності територіальної громади м. Києва на спірну квартиру.

Вказував, що безпідставними є висновки суду про наявність волевиявлення власника на відчуження квартири, про яку нібито свідчить первинна державна реєстрація спірного майна, яка проведена Київською міською радою в особі КП Київської міської ради «Київське міське бюро інвентаризації», оскільки дане комунальне підприємство є окремим господарюючим суб'єктом, на яке було покладено обв'язки щодо здійснення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Оскільки цивільна справа № 2-5397/11 за позовом ОСОБА_4 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в дійсності не розглядалась та рішення від 11 листопада 2011 року не ухвалювалося, Київська міська рада не знала та не могла знати про обставини реєстрації права власності на спірну квартиру, а відтак не зверталась із запитами до КП Київської міської ради «Київське міське бюро інвентаризації» щодо указаного майна. Отже, суд дійшов невірного висновку, що реєстрація КП Київської міської ради «Київське міське бюро інвентаризації» прав власності на спірну квартиру на підставі неіснуючого рішення суду свідчить про волевиявлення Київської міської ради на відчуження майна.

Не погоджувався із доводами суду про те, що невстановлення винних осіб та непритягнення їх до відповідальності вказує на відсутність доказів вибуття спірної квартири із власності територіальної громади міста Києва поза її волею.

Зазначав, що судом не надано оцінки тому факту, що довідкою Деснянського районного суду м. Києва підтверджується інформація про те, що рішення суду, на підставі якого зареєстровано право власності за ОСОБА_4, в дійсності не приймалось, а тому судом безпідставно зроблено висновок про відсутність належних доказів підроблення судового рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 затверджено переліки об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення, згідно яких під № 11 значиться будинок АДРЕСА_1 (а. с. 14 - 17).

Листом Департаменту комунальної власності м. Києва від 16 травня 2017 року повідомлено Київську місцеву прокуратуру № 3, що згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» житловий будинок за вказаною адресою передано до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (а. с. 13).

Згідно листа Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 липня 2017 року на ім?я Київської місцевої прокуратури № 3, розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 грудня 2001 року № 305 затверджено спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету АТ «Київхліб» ДП «Булочно-кондитерський комбінат» про надання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1. Ордер № 29807 ОСОБА_3 отримала 09 лютого 2002 року (а. с. 53, 68).

Згідно актових записів про смерть, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 49), ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 51).

Листом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації повідомлено Київську місцеву прокуратуру № 3, що в квартирі АДРЕСА_1 було зареєстровано 2 особи, а саме ОСОБА_3, 01 липня 2010 року знята з реєстраційного обліку як померла, та ОСОБА_6, 17 листопада 2011 року знятий з реєстраційного обліку як померлий. Станом на 11 травня 2017 року в вищезазначеній квартирі ніхто не зареєстрований (а. с. 55).

Листом від 26 червня 2017 року Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації повідомило Київську місцеву прокуратуру № 3, що згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» будинок АДРЕСА_1 не передано до оперативного управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація в особі відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації не проводила приватизацію державного житлового фонду по будинку АДРЕСА_1 (а. с. 54).

Листом від 11 травня 2017 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила Київську місцеву прокуратуру № 3, що через відділ приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства Деснянської райдержадміністрації не проходила приватизація квартири АДРЕСА_1 (а. с. 57).

В матеріалах справи на а. с. 18 - 19 знаходиться копія рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року у справі № 2-5397 за позовом ОСОБА_4 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, яким за ОСОБА_4 визнано право власності на набувальною давністю на квартиру за адресою АДРЕСА_1.

На підставі даного рішення 19 грудня 2011 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 22).

Згідно листа Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року, згідно автоматизованої системи документообігу суду та при перевірці алфавітних покажчиків в провадженні Деснянського районного суду м. Києва позовна заява ОСОБА_4 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не надходила та не розглядалась, а також рішення від 11 листопада 2011 року не приймалось (а. с. 58).

Також із матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2011 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири відчужила зазначену квартиру на користь ОСОБА_7 (а. с. 24 - 25).

18 січня 2012 року ОСОБА_7 на підставі договору дарування квартири відчужила зазначену квартиру на користь ОСОБА_8 (а. с. 39 - 40).

15 лютого 2012 року ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу квартири відчужила зазначену квартиру на користь ОСОБА_9 (а. с. 43 - 44).

26 травня 2015 року ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу відчужила зазначену квартиру на користь ОСОБА_10, ОСОБА_11 (а. с. 60 - 61).

28 травня 2016 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу квартири відчужили зазначену квартиру на користь ОСОБА_1 (а. с. 46 - 47).

14 квітня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис про самостійне виявлення прокурором кримінального правопорушення, кваліфікованого за ч. 4 ст. 190 КК України, а саме в невстановлений досудовим розслідуванням час невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1, яка належить територіальній громаді м. Києва (а. с. 12).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 про витребування майна, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у справі не може нести тягар відповідальності за помилки державних органів щодо реєстрації права власності на спірну квартиру та посилався на відсутність підстав дл задоволення позову.

Суд прийшов до висновку, що, посилаючись на реєстрацію права власності на спірну квартиру за підробленим рішенням суду, позивач зобов'язаний був надати докази підроблення вказаного рішення, однак жодних доказів щодо проведення перевірки, встановлення винних осіб, притягнення їх до відповідальності позивачем суду не надано, що свідчить про відсутність беззаперечних доказів на підтвердження вибуття спірної квартири з власності поза волею власника.

Крім того, суд вважає, що в межах даної позовної заяви позивачем не надано належних та допустимих доказів вибуття квартири з власності територіальної громади поза волею Київської міської ради з огляду на те, що саме Київська міська рада в особі Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» проводила реєстрацію права власності спірної квартири на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року у справі № 2-5397.

Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися, виходячи із наступного.

Звертаючись до суду із даним позовом, прокурор посилався на те, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 здійснена за першим власником ОСОБА_4 в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури на підставі неіснуючого підробленого рішення суду.

Вимоги до доказів визначені у ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, відповідно до яких, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, в тому числі, докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Не погоджуючись із доводами прокурора щодо реєстрації права власності за підробленим рішенням суду, суд першої інстанції посилався на те, що позивач зобов'язаний був надати докази про підроблення вказаного рішення.

Разом із тим, суд першої інстанції не зазначив мотивів відхилення наданого прокурором доказу - листа заступника голови Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2017 року, в якому повідомлено, що згідно автоматизованої системи документообігу суду та при перевірці алфавітних покажчиків в провадженні Деснянського районного суду м. Києва позовна заява ОСОБА_4 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не надходила та не розглядалась, а також рішення від 11 листопада 2011 року не приймалось (а. с. 58).

Доказів, які б спростовували дані обставини, відповідачем під час розгляду справи надано не було.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» апеляційним судом перевірено зміст рішення по справі № 2-5397/11, яка перебувала в провадженні Деснянського районного суду м. Києва, наявне в Єдиному

державному реєстру судових рішень, та з'ясовано, що воно ухвалювалось по справі за іншим позовом та між іншими особами (ОСОБА_12 до ОСОБА_13 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів).

Отже, дані докази та встановлені обставини свідчать про те, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року по справі № 2-5397/11, на підставі якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на спірну квартиру, в дійсності не ухвалювалось, відтак неіснуюче рішення суду не може бути визнано підставою для визнання права власності на дану квартирою за першим власником.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, таке рішення не може залишатись в силі і підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання про підставність позову прокурора, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відповідно до ст. 15 ЖК УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих Рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи листів Деснянської та Шевченківської районних в м. Києві державних адміністрацій, через їх приватизаційні відділи не проходила приватизація квартири АДРЕСА_1.

Оскільки інших передбачених законом підстав набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру не існує, а підроблене рішення суду такою підставою також бути не може, ОСОБА_4 відчужила дану квартиру, не маючи на це права.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як було встановлено судом, спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Згідно до вимог ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування у Україні» органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади міста Києва.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Оскільки під час розгляду даної справи не встановлено недобросовісність відповідача, то відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України презюмується його добросовісність (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Про відсутність вибуття спірного майна з комунальної власності територіальної громади м. Києва поза її волею свідчить відсутність рішення про приватизацію, прийнятого в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Також апеляційний суд враховує, що орган, яким здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_4 - Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» згідно статуту, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 25 вересня 2001 року № 2000, визначено, що указане підприємство є юридичною особою, проводить свою діяльність на принципах повного господарського розрахунку, має окремий баланс, свій розрахунковий та інші рахунки у банках, штампи, а також бланки з власними реквізитами.

Таким чином, дане підприємство є окремим господарюючим суб'єктом, на яке було покладено обов'язки щодо здійснення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та надання інформації з реєстру на підстав і звернень та запитів.

Водночас Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статутом не передбачено обов'язку комунального підприємства звітувати перед Київською міською радою про проведені реєстраційні дії щодо майна та надавати таку інформацію, а доступ до реєстру права власності не був відкритим для загального доступу.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав, визначених ч. 1 ст. 388 ЦК України, для витребування спірного майна від добросовісного набувача ОСОБА_1

Витребовуючи квартиру з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед інших, зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року та інші) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з ним, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у прав власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Крім того, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Тригубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Правова позиція щодо необхідності визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13.

Витребування спірного майна на користь позивача відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

Реєстрація права власності за ОСОБА_1 спірної квартири, яка є об'єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке відповідно до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 є комунальною власністю територіальної громади.

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям об'єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес.

У свою чергу, звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яка незаконно вибула з власності територіальної громади.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майно.

Крім того, одним із елементів дотримання принципу «справедливого балансу» між «суспільними» і «приватними» інтересами при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації.

Встановленим є, що ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно згідно з договором купівлі-продажу від 28 травня 2016 року, укладеним між нею та ОСОБА_10, ОСОБА_11

Отже, ОСОБА_1 не позбавлена можливості відновити своє право на підставі ст. 661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_1 подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, посилаючись на те, що позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, 19 грудня 2011 року з часу здійснення Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру (а. с. 136 - 137).

Відповідно до ст. ст. 256 - 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Вирішуючи по суті дану заяву, апеляційний суд враховує, що Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» є окремим господарюючим суб'єктом, а доступ до Реєстру прав власності на нерухоме майно став відкритим з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 786 «Деякі питання надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», відтак, лише починаючи з 30 вересня 2015 року, позивач Київська міська рада міг дізнатись про порушення майнових прав на нерухоме майно.

Будь-які докази того, що Київській міській раді було чи могло бути відомо про обставини відчуження належного їй майна, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи, що позов подано 25 жовтня 2017 року, строк позовної давності не пропущено і заява ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь прокуратури м. Києва судові витрати за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 39363,05 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1) на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 33,4 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 64.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь прокуратури м. Києва (м. Київ вул. Предславинська 45/9, ) судові витрати в розмірі 39363,05 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.