Дата документу 06.03.2019 Справа № 334/3067/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/3067/16-ц Головуючий у 1 інстанції Добрєв М.В.
Провадження № 22-ц/807/397/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 (Косаревська-Янцен, Дудка) С.Г.про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він володіє металевим гаражем № АДРЕСА_1, яким не має можливості користуватися за його прямим призначенням з 2009 року, а саме, зберігати в ньому автомобіль через протиправні дії відповідачів, які чинять перешкоди у його користуванні, шляхом перекриття основного в'їзду та проїзду до гаража.

Факт неправомірності дій відповідачів, підтверджується рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2014 р. по справі № 337/1828/14-ц, провадження № 2/337/108/2016, який залишений без змін рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22.09.2016 р., провадження № 22-ц/778/2767/16.

В ході судового розгляду, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь збитки в сумі 9555,00 грн. та стягнути солідарно з відповідачів на його користь моральну шкоду у розмірі 5000, 00 грн. Вирішити питання судових витрат.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2018 року в позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_4, з ОСОБА_3, ОСОБА_5, солідарно матеріальну шкоду в розмірі 9555 грн. 00 копійок.

Стягнуто на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_3, ОСОБА_5, солідарно судові витрати в розмірі 6661,39 грн. 39 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

ОСОБА_4 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про відшкодування судових витрат на стадії апеляційного оскарження, в якому просив суд стягнути на його користь витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених позивачем вимог у їх відповідній частині.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі № 337/1828/14-ц, провадження № 2/337/108/2016, яке залишене без змін рішенням апеляційного суду Запорізької області від 22.09.2016 р., провадження № 22-ц/778/2767/16 встановлено, що ОСОБА_4 є власником гаража № АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці площею 28788 кв.м. по АДРЕСА_1, який було встановлено в 1986 1990 роках відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської №240/4 від 31.07.1987 року, яким дозволено будівництво збірно-розбірних залізобетонних гаражів на майданчику по вул.Сапожнікова членам товариства «Автомотолюбитель УРСР». Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 чиняться перешкоди у користуванні належним ОСОБА_4 гаражем № АДРЕСА_1, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_5 забороняють ОСОБА_4 проїзд до належного йому гаражу, тоді як основною функцією гаражу є саме зберігання там транспортного засобу, що передбачає можливість безперешкодного проїзду транспорту до гаражу, дії ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визнано протиправними, зобов'язано не чинити перешкоди у користуванні майном ОСОБА_4 - гаражем № АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України, Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v Ukraine no 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v Ukraine 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009р. у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в результаті вчинення відповідачами вищевказаних протиправних дій, позивачу завдана матеріальна шкода, оскільки ОСОБА_4, маючи у власності гараж для зберігання автомобіля, із-за протиправних дій відповідачів, вимушений нести витрати на зберігання свого автомобіля на автостоянці «Тройка» по вул. Задніпровська в м. Запоріжжя, що завдало йому збитки в сумі 9555,00 гривень за період з 01.01.2013 р. по 31.09.2017 р.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

Згідно п. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій нанесені збитки (майнова шкода) в результаті порушення її громадянських прав, має право на їх відшкодування. Майновими збитками вважаються, втрати, які особа понесла у зв'язку із знищенням або ушкодженням майна, а також витрати, які особа понесла або повинна понести для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

Так, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2016 року встановлено, що відповідачами порушено право позивача на вільне та безперешкодне користування майном - гаражем № АДРЕСА_1, теперішня АДРЕСА_1, а дії ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визнано протиправними, тому має місце причинний зв'язок порушення прав позивача на вільне та безперешкодне користування гаражем № АДРЕСА_1 для зберігання автомобіля, та заявленими вимогами про відшкодування шкоди, яка полягає у понесених витратах для зберігання автомобіля на автостоянці «Тройка» в м. Запоріжжя по вул. Задніпровська, що підтверджується талонами про надання послуг автостоянки Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 за період з січня 2013 р. по вересень 2017 р.

Згідно ст.. 1166 Цивільного кодексу України майновий збиток, нанесений неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також збиток, нанесений майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному об'ємі особою, яка його нанесла.

Відповідно до ч. 2 ст 1166 ЦК України, презумпція вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що доказів відсутності вини у понесених витратах ОСОБА_4 на зберігання автомобіля на автостоянці «Тройка», що завдало йому шкоди на суму 9555,00 грн., відповідачами до суду надано не було, такі ж докази не були надані й апеляційному суду.

Згідно п. 1 ст. 540 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно п. 1 ст. 541 Цивільного кодексу України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Оскільки ступінь вини та протиправності дій ОСОБА_3 та ОСОБА_5, в рішенні Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2016 року не поділено, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що тому відповідачі несуть солідарний обов'язок по відшкодуванню завданої шкоди за протиправність дій відносно ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно встановив, що вказані вимоги є безпідставними та не доведеними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не правильно визначив суму судових витрат і безпідставно стягнув витрати на правову допомогу є безпідставними з огляду на наступне.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. 133ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом першої інстанції вірно встановлено, позивачем були здійснені витрати на правничу допомогу в розмірі 9956,00 грн. Вказане підтверджується квитанцією від 29.08.2018 р., розрахунком судових витрат від 29.08.2018 р., актом прийому передачі виконаних робіт від 29.08.2018 р.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 6299,53 грн. (задоволені вимоги в розмірі 9555 грн. * судові витрати в сумі 9596 грн. (документально підтверджені) / ціну позову в розмірі 14555,00 грн.)

Судом вірно встановлено, що оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 361,86 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що загальний розмір судових витрат, які належить стягнути із відповідачів на користь позивача становить 6661,39 грн. 39 коп.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Вирішуючи питання ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стадії апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання підлягає задоволенню на підставі ч. 3 ст.137 ЦПК України.

ОСОБА_9 в особі представника ОСОБА_10 надано апеляційному суду підтвердження того, що були здійснені витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Вказане підтверджується квитанцією від 14.12.2018 р., розрахунком судових витрат від 14.12.2018 р., актом прийому передачі виконаних робіт від 14.12.2018 р.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про стягнення зі скаржника на користь позивача витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: