Постанова

Іменем України

06 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 181/956/14-ц

провадження № 61-39336св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратєвої Л. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 10 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитно-заставний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 29 589,82 дол. США строком до 09 липня 2013 року на умовах визначених договором.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитно-заставного договору у позичальника, станом на 08 серпня 2014 року, утворилась заборгованість у сумі 89 948,30 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 21 851,11 дол. США; заборгованість по процентах - 6 631,24 грн; заборгованість по комісії за користування кредитом - 6 746,52 дол. США; пеня - 50 417,28 дол. США; штраф (фіксована частина) - 19,84 дол. США; штраф (процентна складова) - 4 282,31 дол. США, яку банк просив стягнути з боржника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року у складі головуючого-судді Літвінової Л. Ф. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за кредитно-заставним договором від 10 липня 2008 року в сумі 89 948,30 дол. США, що за курсом НБУ станом на 08 серпня 2014 року складає 1 133 348,56 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що через неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором від 10 липня 2008 року в розмірі 28 482,35 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 21 851,11 дол. США, що еквівалентно 275 323,99 грн; заборгованості по процентах за користування кредитом - 6 631,24 дол. США, що еквівалентно 83 553,62; пені - 315 тис. грн, що еквівалентно 25 тис. дол. США.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що розмір пені, який визначений банком, значно перевищує розмір збитків, тому відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України та з урахуванням інших обставин справи, має бути зменшений до 25 тис. дол. США, а також з урахуванням положень статті 192 ЦК України та частини першої статті 533 ЦК України підлягає стягненню у національній валюті України - гривні. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за користування кредитом, апеляційний суд виходив із того, що банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, що суперечить пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, у зв'язку з чим вона не підлягає стягненню з відповідача. Що стосується відмови в задоволенні позову в частині стягнення штрафів (процентна та фіксована складові), то апеляційний суд виходив із того, що відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а штраф і пеня відповідно до статті 549 ЦК України є одним видом цивільно-правової відповідальності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення пені та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що кредитний договір припинив свою дію від дня направлення банком вимоги про погашення всієї суми заборгованості, а саме з дня ухвалення рішення Межівським районним судом Дніпропетровської області від 09 грудня 2009 року про звернення стягнення на заставне майно. Також апеляційний суд, стягуючи пеню в іноземній валюті з визначенням її еквіваленту в гривні, не врахував, що відповідно до положень статті 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України, незалежно від валюти боргу засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Крім того, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного Банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним Банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням лише в національній валюті України - гривні.

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказані справі та зупинено виконання постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованостіпризначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справив касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди встановили, що 10 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитно-заставний договір, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 29 589,82 дол. США строком до 09 липня 2013 року на умовах визначених вказаним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань в цей же день між банком та ОСОБА_3 укладено договір застави, згідно з яким останній передав в заставу банку автомобіль марки NISSAN, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 10 липня 2008 року звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки NISSAN, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автомобіля Закритим акціонерним банком Комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Згідно розрахунку наданого позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 08 серпня 2014 року складає 89 948,30 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 21 851,11 дол. США; заборгованість по процентах - 6 631,24 грн; заборгованість по комісії за користування кредитом - 6 746,52 дол. США; пеня - 50 417,28 дол. США; штраф (фіксована частина) - 19,84 дол. США; штраф (процентна складова) - 4 282,31 дол. США.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитно-заставного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталось до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитно-заставним договором від 10 липня 2008 року шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Так рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 10 липня 2008 року у розмірі 30 218,64 дол. США звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки NISSAN, 2005 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автомобіля Закритим акціонерним банком Комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Отже зверненням у вересні 2009 року до суду з позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитно-заставним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів та пені, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Крім того, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов'язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов'язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Право кредитора нараховувати передбачену договором проценти за кредитом та пеню припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14 - 10цс18) та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача, зокрема, пеню станом на 08 серпня 2014 року.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду та ухвалюючи своє рішення про часткове задоволення позову, не врахував, що після звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом про дострокове стягнення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави, змінився порядок, умови і строк дії кредитного договору, тобто на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, у зв'язку з чим суди не звернули уваги на те, що право кредитора нараховувати передбачену договором пеню припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення, зокрема, пені.

Оскільки заявником оскаржується судове рішення апеляційного суду лише в частині стягнення пені, то колегія суддів, з урахуванням вимог статті 400 ЦПК України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції лише в частині стягнення пені та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині стягнення пені підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позову.

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Згідно з квитанцією № 0.0..1 від 19 червня 2018 року ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 7 308 грн за подання касаційної скарги.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 та скасування оскаржуваних судових рішень в частині задоволення позову про стягнення пені та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в позову, то сплачений судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення пені скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 7 308 грн (сім тисяч триста вісім гривень) судового збору за подання касаційної скарги у справі № 181/956/14-ц.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний