ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1299/19 Справа № 206/532/18 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О.П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради та Управління-служба у справах дітей Самарської у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини відібрання дитини; та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради та Управління-служба у справах дітей Самарської у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що з 14.06.2014 року і до цього часу вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , однак наразі через різноманітні непорозуміння сім`я фактично перестала існувати. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час позивачка винаймає квартиру в якій проживає разом зі своїм сином. Позивачка посилається на ті обставини, що проживання сина з батьком наразі не відповідає інтересам сина, оскільки йому менше трьох років і батько не зможе в повній мірі на даному етапі забезпечити нормальний розвиток дитини, його здорове харчування та належний медичний огляд. Також були випадки, коли відповідач забирав сина на прогулянку та не повертав його, а також не повідомляв про місце його перебування, після чого позивачка була змушена звертатися до поліції.

З урахування уточнених вимог, позивач із застереженням ставиться до зустрічей відповідача із сином у зв`язку з чим просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його матір`ю та відібрати у відповідача та будь-яких інших осіб малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути його матері.

24 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивовані тим, що ОСОБА_2 за власним бажанням покинула родину з метою влаштування особистого життя. Посилання позивача на ті обставини що дитина трирічного віку потребує нормального розвитку, а тому може проживати лише з матір`ю, відповідач спростовує тим, що наразі дитина фактично проживає із батьком, крім того весь час родина перебувала на його забезпеченні. Позивач, виходячи із її доходів, не в змозі самостійно утримувати дитину, крім того вона не зверталась до органу опіки та піклування щодо вирішення питання про місце проживання дитини. Просив суд ухвалити рішення, яким з урахуванням висновку служби у справах дітей від 15.05.2018 року визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із батьком, стягнути з ОСОБА_2 всі судові витрати по справі.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 , а саме, визначено місце проживання дитини з позивачкою. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відібрання дитини - відмовлено. Також, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання з нею дитини, суд першої інстанції виходив з принципу пріоритетності прав та інтересів останньої, брав до уваги встановлені у судовому засіданні факти щодо відповідального ставлення матері до виконання своїх обов`язків, зокрема факт проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з нею після припинення сторонами подружніх стосунків. При цьому, суд критично віднісся до посилань ОСОБА_1 щодо неналежного виконання материнських обов`язків позивачкою, оскільки в судовому засіданні даних фактів встановлено не було. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачки про відібрання дитини, суд виходив з відсутності для цього правових підстав.

При цьому, відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції вказав, що часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 виключає можливість задоволення зустрічних позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ним створені усі належні умови для нормального розвитку дитини, яка з народження проживає з ним та його батьками. Також апелянт зазначає, що комісією органу опіки та піклування було встановлено прихильність дитини до батька. Крім того, апелянт вказує, що судом першої інстанції визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, не вказав де саме.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати вказане рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог щодо відібрання дитини та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вказані вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, доцільно було б одночасно задовольнити вимогу про відібрання дитини, оскільки у добровільному порядку відповідач не передасть сина матері. Крім того, апелянт зазначає, що рішення щодо визначення місця проживання дитини не носить зобов`язального характеру та не підлягає виконанню в органах Державної виконавчої служби України. А тому, відповідач у добровільному порядку не віддасть дитини.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини з нею, суд першої інстанції виходив з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, взяв до уваги встановлені у судовому засіданні факти щодо відповідального ставлення матері до виконання своїх обов`язків, зокрема факт проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з нею після припинення сторонами подружніх стосунків. При цьому, суд критично віднісся до посилань ОСОБА_1 щодо неналежного виконання материнських обов`язків позивачкою, оскільки даних фактів встановлено не було. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивачки про відібрання дитини, суд виходив з відсутності для цього правових підстав. При цьому, відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції вказав, що часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 виключає можливість задоволення зустрічних позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що сторони з 14.06.2014 року перебувають у шлюбі, від якого мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено, що між сторонами по даній справі фактично припинені подружні стосунки, ведення спільного господарства та спільне проживання через різні погляди на життя.

ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Неоподаткований дохід позивачки, відповідно до довідки Державної податкової інспекції у Соборному районі м. Дніпра головного управління ДФС у Дніпропетровській області становить 21000 грн. (а.с. 89)

За результатами обстеження умов проживання дитини за місцем мешкання матері ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , для проживання сина з матір`ю створені комфортні умови, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 27.03.2018 року.

За результатами обстеження умов проживання дитини за місцем мешкання батька ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , для проживання сина з батьком створені всі належні умови для проживання та розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 24.01.2018 року.

Згідно висновку Органу опіки та піклування виконкому Самарської районної у м. Дніпрі ради № 2-17/789 від 15.05.2018 року доцільним визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місце проживання батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Встановлено, що малолітній ОСОБА_3 наразі мешкає з батьком ОСОБА_1 , де для дитини створені належні умови для проживання.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно п.6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, встановивши наявність однакових належних матеріально-побутових умов у матері і у батька для проживання дитини, - суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

При цьому, суд вірно відмовив у задоволенні вимог позивачки про відібрання дитини у відповідача, оскільки не було встановлено, що батько ухиляється від своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводиться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва, як того вимагає ст. 170 СК України.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 виключає реальну можливість задоволення зустрічних вимог.

Доводи ОСОБА_1 в скарзі про те, що ним створені усі належні умови для нормального розвитку дитини, яка з народження проживає з ним та його батьками, а також те, що комісією органу опіки та піклування було встановлено прихильність дитини до батька, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки доказів, які б свідчили про загрозу інтересам дитини зі сторони матері апелянтом ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції надано не було.

Також, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами, а саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують крайні неприязні стосунки, внаслідок чого, сам ОСОБА_1 такими діями заперечує проти визначення проживання дитини з матір`ю, проте ці обставини не можуть братися до уваги, оскільки відносини між батьком та матір`ю не можуть бути підставою для вирішення питання про визначення місця проживання дитини, та дитина не може залежати від цих обставин.

Що стосується, доводів ОСОБА_2 в скарзі про те, що визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, доцільно було б одночасно задовольнити вимогу про відібрання дитини, оскільки у добровільному порядку відповідач не передасть сина матері, а також те, що рішення щодо визначення місця проживання дитини не носить зобов`язального характеру та не підлягає виконанню в органах Державної виконавчої служби України, - колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції було надано вірну відповідь на вказані твердження позивачки.

Інші твердження апелянтів колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а тому оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

У зв`язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачені апелянтами суми судового збору за подання апеляційних скарг поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко