ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2019 року м. Харків

Справа № 641/3693/17

Провадження № 22-ц/818/ 2570/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: Харківська міська рада,

Відповідач: ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах ОСОБА_2

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , яка діє в своїх та інтересах ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про виселення,

за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 14 лютого 2019 року, ухвалене суддею Боговським Д.Є.,-

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року Харківська міська рада звернулась до суду з позовом, в якому просила

виселити ОСОБА_1 , 1982 р.н., та ОСОБА_2 , 2008 р.н., з квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що судовим рішенням вказана квартира була визнана відумерлою спадщиною та передана до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, рішенням сесії ХМР прийнята до комунальної власності. Для здійснення державної реєстрації даного приміщення за територіальною громадою м. Харкова було необхідно виготовити технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та виявлено, що у квартирі зареєстровані та мешкають відповідач ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_2 Позивач вважає себе законним власником житлового приміщення, однак не може володіти в натурі квартирою, оскільки квартирою незаконно володіє відповідач, не звільняє її та використовує у власних потребах, чим порушує право власності позивача.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 14 лютого 2019 року позов Харківської міської ради - залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час розгляду справи право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру не скасовано. Підстави вважати Харківську міську ради законним власником квартири - відсутні, а тому й відсутні у позивача підстави вимагати виселення власника та інших осіб із належного йому приміщення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада посилається на обставини, які були викладені в позовній заяві. Звертає увагу на те, що Харківська міська рада, як власник, не володіє в натурі жилим приміщенням по АДРЕСА_1 , оскільки ним незаконно фактично володіє відповідач, який самоправно вселився до нього. Виконавчими комітетами Харківської міської ради не приймались рішення щодо надання жилого приміщення відповідачу. Договір найму вказаного жилого приміщення з відповідачем не укладався, ордер на це приміщення не видавався.

ОСОБА_1 до апеляційного суду надано відзив, в якому вона посилається на те, що вона є добросовісним набувачем. Позивач не довів, що вона самоправно і незаконно зайняла квартиру. Правові підстави набуття нею у власність майна зареєстровані та не визнані недійсними. Підстави для її виселення та виселення її неповнолітньої доньки відсутні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу, посвідченого 06 серпня 2013 року ПН ХМНО Гібадуловою І.А. , ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 у власність квартиру АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано в державному реєстрі 06.08.2013.

Згідно з відомостями КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_1 , 1982 р.н., та її донька ОСОБА_2 , 2008 р.н., зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , з 28.08.2013 та по теперішній час.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.12.2014 у справі № 641/4352/14-ц визнано незаконним та скасовано свідоцтво від 21.06.2013 про придбання ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 з прилюдних торгів, р.№1459, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О . С., а також визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11.07.2013 р.№ 2487, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мірошниченко Т.П. про придбання ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_5

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.05.12.2016 у справі № 641/135/15-ц заяву Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу майна до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, задоволено; визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; передано відумерлу спадщину - квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної правоздатності.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про відмову у задоволенні позову і зазначає, що крім зазначених судом підстав, вважає, що звернення позивача з позовом про виселення без вирішення питання про витребування майна у відповідача ОСОБА_1 є передчасним, а тому підстави вимагати виселення відповідача та її дитини відсутні.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що Харківська міська рада обгрунтовуючи скаргу також зазначає про те, що вона має право витребувати майно від набувача, який без відповідної правової підстави володіє ним (а.с.161), але з таким позовом не зверталась, тому колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 14 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 7 червня 2019 року