ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4852/19 Справа № 204/5812/18 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року про залишення без розгляду

позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)", Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства Юстиції, про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)", Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства Юстиції, про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року позовну заяву залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)", Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства Юстиції, про відшкодування моральної шкоди.

Провадження у справі відкрито 09 серпня 2018 року.

Ухвалою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2019 року позовну заяву залишено без руху, як така, що не відповідала вимогам, викладеним у ч.11 ст. 187 ЦПК України, а саме: для усунення недоліків протягом п`яти днів після отримання копії ухвали, а саме у зв`язку з тим, що позивачу необхідно сплатити судовий збір за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1800 грн.

У встановлений судом строк позивач вимоги ухвали суду не виконав.

27 лютого 2019 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська позивачу відмовлено у задоволенні його клопотання про розстрочення сплати судового збору через ненадання позивачем будь-яких доказів, що можуть підтвердити його матеріальний стан.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суддя виходив з того, що позивачем не були усунуті недоліки зазначені ухвалою суду від 25 січня 2019 року , а саме: не було надано суду документу про сплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками у повному обсязі.

Як вбачається із позовної заяви, у її прохальній частині міститься вимога, якою позивач прохав звільнити його від сплати судового збору з підставі п.13 ч.2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" (а.с.10).

09 серпня 2018 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження по даній справі.

Проте, матеріали справи не містять процесуального документа щодо вирішення судом першої інстанції клопотання позивача про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ "Про судовий збір".

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішення питання про зобов`язання позивача сплатити судовий збір є передчасним.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати апелянту можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ураховуючи наведені обставини та положення законодавства, колегія суддів вважає, що залишення позовної заяви без розгляду є помилковим.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням наведеного, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,379,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2019 року про залишення без розгляду - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко