Справа № 487/7015/18
Провадження № 2/487/573/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Біцюка А.В., за участю секретаря Демиденко Н.В., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 (54020, АДРЕСА_1) до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» (54020, м. Миколаїв, вул. Андрєєва- Палагнюка, 17) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо- транспортної пригоди та смерті пішохода,

В С Т А Н О В И В:

22.10.2018 року до Заводського районного суду м. Миколаєва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» (далі- КП «Миколаївелектротранс»), в якому посилаючись на завдання їй матеріальної та моральної шкоди, заподіяної смертю сина ОСОБА_2 внаслідок дорожньо- транспортної пригоди (далі- ДТП), просить суд:

1. Стягнути з КП «Миколаївелектротранс» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 39 460, 00 (тридцять девять тисяч чотириста шістдесят) грн.

2. Стягнути з КП «Миколаївелектротранс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що 08.07.2018 року за участю водія КП «Миколаївелектротранс» ОСОБА_3, що керувала трамваєм КТМ-7, інвентарний № 2131, сталась ДТП внаслідок якої помер син позивача ОСОБА_2, що спричинило їй, як матері загиблого, матеріальну та моральну шкоду.

04.12.2018 року до канцелярії суду від представника відповідача ОСОБА_4 надійшло заперечення на позовну заяву (відзив), в якому остання, посилаючись на те, що слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 було винесено Постанову про закриття кримінального провадження у звязку з відсутністю у діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення за відсутності причинно- наслідкового звязку між діями водія ОСОБА_3 та смертю ОСОБА_2, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії І-ФП № 285531, виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 11.07.2018 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 08.07.2018 року.

Як вбачається із копії свідоцтва про народження (повторне) серії І-ФП № 009580, виданого відділом реєстрації актів громадського стану міста Миколаєва Миколаївської області 02.11.1998 року, позивач є матірю померлого ОСОБА_2

08.07.2018 року близько 15 год. 00 хв. водій ОСОБА_3, керуючи технічно справним трамваєм КТМ-7, інвентарний номер 2131, біля будинку № 20 по пр. Жовтневому в м. Миколаєві, рухаючись зі сторони вул. Південної в напрямку вул. Будівельників у Інгульському районі м. Миколаєва здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_2, який в результаті отриманих у наслідок ДТП травм помер на місці.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження № 0000196, внесеного до ЄРДР 08.07.2018 року, від 20.09.2018 року за фактом вказаної ДТП, що сталась 08.07.2018 року за участю водія трамвая КТМ-7, інвентарний номер 2131, ОСОБА_3, яка, керуючи технічно справним трамваєм КТМ-7, інвентарний номер 2131, рухалася зі сторони вул. Південної в напрямку вул. Будівельників в Інгульському районі м. Миколаєва, біля будинку № 20 по пр. Жовтневому допустила наїзд на пішохода ОСОБА_2, що, порушуючи п.п. 4.7, 4.14 «а», «б» Правил дорожнього руху України, не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, раптово вибіг поза пішохідним переходом на трамвайні колії, обєктивно маючи змогу виявити, що у його напрямку наближається трамвайний засіб, не відмовився від переходу трамвайних колій у невстановленому місці, а продовжив прискорюючись, рухатись у напрямку іншого боку трамвайних колій. Водій трамвая ОСОБА_3 технічної можливості зупинити трамвай до лінії руху пішохода не мала. В результаті ДТП від отриманих тілесних ушкоджень пішохід ОСОБА_2 помер на місці.

Зазначеною постановою від 20.09.2018 року кримінальне провадження № 0000196, внесеного до ЄРДР 08.07.2018 року, закрито за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до копії технічного паспорту трамвая, власником трамвая КТМ-7, інвентарний номер 2131, є КП «Миколаївелектротранс».

Таким чином, судом встановлено, що на момент ДТП транспортний засіб, яким позивачу спричинено шкоду, був зареєстрований за КП «Миколаївелектротранс» а водій даного трамвая ОСОБА_3, перебувала з останнім в трудових відносинах, що не заперечується відповідачем.

Оскільки вимоги до страхової компанії позивачем не заявлялись та позивачем питання про це під час розгляду справи не ставилось, судом не досліджувалось питання про те, чи була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача. Вказана обставина не впливає на права третіх осіб відповідно до положень ч.2 ст.54 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом.

Частинами 2 та 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Пунктом 8 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі- Постанова від 01 березня 2013 року) судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

У статті 1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

В той час в незалежності від наявності вини у особи, яка завдала шкоди смертю потерпілого виникає обов'язок на відшкодування таких витрат (п. 7 Постанови від 01 березня 2013 року). Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності (п. 4 Постанови від 01 березня 2013 року).

Згідно ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Позивачем ОСОБА_1 понесено витрати на ритуальні послуги на суму 6 930, 00 грн., що підтверджується копією квитанції від 12.07.2018 року, виданої фізичною особою- підприємцем ОСОБА_6 (а.с. 10), що підлягають стягненню з відповідача.

Також ОСОБА_1 здійснила витрати на проведення поминального обіду на суму 2 550, 00 грн., що підтверджується копією накладної, виданої ПП ОСОБА_7 (а.с. 11).

Оскільки, поминальний обід не передбачений чинним законодавством України, він здійснюються після поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, не відносяться до облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству, то суд дійшов висновку, що поминальний обід не відноситься до витрат на поховання, а тому його вартість не підлягає стягненню з відповідача.

Крім того позивач планує понести витрати на виготовлення та встановлення памятника на загальну вартість 29 980, 00 грн., що підтверджується копією накладної № 51, виданої 22.08.2018 року ПП ОСОБА_8.

Оскільки ОСОБА_1 просить стягнути витрати на виготовлення та установку памятника, вартість яких, на момент ухвалення рішення, не сплачена, тобто фактично це є витратами на майбутнє, що не передбачено нормами чинного законодавства, то суд не може задовільнити позовні вимоги позивача у цій частині.

Що стосується стягнення моральної шкоди, то суд дійшов до наступного висновку.

За правилами частин 1 та 2 ст. 1167 ЦК України відшкодуванню підлягає і моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, законом не ставиться можливість покладення відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоду в залежність від наявності вини заподіювача.

Сам по собі факт не притягнення особи до адміністративної чи кримінальної відповідальності не може бути підставою для звільнення від цивільної відповідальності в даному випадку.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) (далі Постанова від 31 березня 1995 року) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається із Постанови про закриття кримінального провадження № 0000196 від 20.09.2018 року водій ОСОБА_3 не мала технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_2, та в її діях порушень вимог Правил дорожнього руху України, які б знаходились в причинному звязку з настанням ДТП, не вбачається. Причиною ДТП стали необережні дії пішохода ОСОБА_2, які не відповідали вимогам п.п. 4.7, 4.14 «а», «б» Правил дорожнього руху України.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 7 Постанови від 1 березня 2013 року, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Згідно з п. 9 Постанови від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд, з урахуванням глибини та ступеню моральних і фізичних страждань позивача, яких вона зазнала та зазнає внаслідок смерті сина, що є незворотнім, а також з урахуванням необережних дій пішохода ОСОБА_2, наслідком чого стало спричинення ДТП, принципів розумності і справедливості вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до суми задоволених позовних вимог, в розмірі 218, 80 грн. (заявлено вимогу на суму 59 460,00 грн., задоволено її на суму 16 930,00 грн., а за такого стягненню з відповідача на користь держави підлягає 218, 80 грн. судового збору (16 930,00 : 59 460,00 х 768, 40 (мінімальна сума судового збору)).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» (54020, м. Миколаїв, вул. Андрєєва- Палагнюка, 17; ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (54020, АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1), матеріальну шкоду у розмірі 6 930, 00 (шість тисяч девятсот тридцять гривень 00 копійок) грн.

Стягнути з Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» (54020, м. Миколаїв, вул. Андрєєва- Палагнюка, 17; ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (54020, АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_1), моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 (десять тисяч гривень 00 копійок) грн.

Стягнути з Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» (54020, м. Миколаїв, вул. Андрєєва- Палагнюка, 17; ) в дохід держави судовий збір у розмірі 218, 80 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або до того ж суду через Заводський районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11.03.2019 року.

Суддя А. В. Біцюк