Дата документу 05.06.2019 Справа № 328/1016/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 328/1016/18Головуючий у 1-й інстанції Новікова Н.В.
Пр. № 22-ц/807/1822/19 Пр. № 22-ц/807/1822/19-2 Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Кулабухової І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року

та ОСОБА_2 на ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 21 березня 2019 року про відмову в ухваленні додаткового рішення

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі, стягнення орендної плати, пені та зобов`язання повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 3-9), який в подальшому уточнив (т.с. 1 а.с. 48-53) та в якому просив достроково розірвати договір оренди землі, укладений між ним та відповідачем; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по орендній платі за користування земельною ділянкою за 2016-2017 роки в сумі 11912,06 грн. та пеню в сумі 326,32 грн., а всього 12238,38 грн.; зобов`язати відповідача повернути йому земельну ділянку, відповідно до «Укладених умов повернення земельної ділянки», встановлених пунктом 21 договору оренди землі від 10 серпня 2007 року та стягнути на користь нього понесені судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, 10.08.2007 між сторонами укладений договір оренди земельної ділянки строком на 6 років. Після звернення до відповідача з заявою про повернення земельної ділянки, він дізнався про існування додаткової угоди до договору від 03.09.2012, яку він не підписував. Відповідач не виплатила позивачу орендну плату у сумі 5193,33 (2016 рік) та у сумі 4588,71 грн. (2017 рік), чим порушила умови договору оренди. У зв`язку з невиконанням договору відповідач повинна сплатити заборгованість та пеню. Систематичне порушення відповідачем умов договору є підставою для його розірвання.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи суддею у суді першої інстанції визначена суддя Новікова Н.В. (т.с. 1 а.с. 44).

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 02 травня 2018 року (т.с. 1 а.с. 45) вищезазначений позов позивача у цій справі залишено без руху.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року (т.с. 1 а.с. 45) вищезазначений позов позивача у цій справі повернуто позивачеві.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 19 вересня 2018 року (головуючий суддя Воробйова І.А., судді Бєлка В.Ю. та Поляков О.З.) (т.с. 1 а.с. 142-145) в порядку задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 вищезазначену ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року у цій справі скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду першої інстанції (суддя Новікова Н.В. а.с. 150) відкрито провадження у цій справі.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року (т.с. 1 а.с. 227-228) у позові ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

25 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із з`явою про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі (т.с. 1 а.с. 232-242), в якій стягнути з позивача ОСОБА_1 на її користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8100,00 грн.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 21 березня 2019 року (т.с. 2 а.с. 18) ОСОБА_2 в ухваленні додаткового рішення у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 20.02.2019 року, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його постановленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с. 3-12) просив рішення суду першої інстанції від 20.02.2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції від 21.03.2019 року, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с. 23-24) просила ухвалу суду першої інстанції від 21.03.2019 року скасувати та її заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити в повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 29).

Відводів учасниками цієї справи суддям апеляційного суду, у тому числі судді Кочетковій І.В., та самовідводів суддями апеляційного суду у цій справі не заявлено.

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення…судді в інших справах…не може бути підставою для відводу.

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами відкрито (т.с. 2 а.с. 28), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 30).

ОСОБА_2 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі (т.с. 2 а.с. 41).

Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 05 червня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 37, 39) представник позивача ОСОБА_1 - адвоката Паскал П.М., відповідач ОСОБА_2 та представник останньої - адвокат Селіверстов А.М. не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

На запитання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначав, що він вважає можливим розгляд цієї справи апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю його представника - адвоката Паскал П.М., який зайнятий в цей день і час в іншому суді в іншій справі.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з`явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю позивача ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції та ОСОБА_2 на ухвалу суду першої інстанції у цій справі не підлягають задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, рішення, постанови.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі та відмовляючи відповідачу в ухваленні додаткового рішення у цій справі, керувався ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 206, 260, 263-265, 268, 270 ЦПК України та виходив із відсутності підстав для задоволення позову позивача та заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення та ухвалу суду першої інстанції - такими, що ухвалено та постановлено з додержанням вимог закону, є обґрунтованими та законними.

Щодо рішення суду першої інстанції

Так, судом першої інстанції правильно було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що розташована на території Коханівської сільської ради Токмацького району Запорізької області, площею 4,47 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.с. 1 а.с. 11).

10.08.2007 року сторони уклали договір оренди землі терміном на 6 (шість) років, який зареєстрований у Токмацькому районному відділі Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» від 21.01.2009 року за №10 (т.с. 1 а.с. 12-13).

03.09.2012 року сторони уклали додаткову угоду до договору оренди землі №10 від 21 січня 2009 року, відповідно до якої договір укладено на 10 (десять) років до 01 грудня 2022 року. Згідно з умовами вказаної додаткової угоди внесені зміни у розділ «Орендна плата», а саме, «Орендна плата за земельну ділянку, яка належить орендодавцю на підставі державного акту, на праві приватної власності, вноситься орендарем, згідно діючого законодавства України, за один рік у розмірі 3,0% від вартості паю. Форма орендної плати: три тони зерна фуражного або три % від грошової оцінки паю» (т.с. 1 а.с. 14).

Інші умови договору до яких не внесено зміни, зберігають чинність.

Згідно із п.11 договору оренди землі від 10.08.2007 орендна плата вноситься у строк до 20 грудня.

Вищевказані обставини встановлені рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 06.06.2016 у справі №328/529/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати. Рішення суду набрало законної сили 05.10.2016. У зв`язку з тим, що вказані обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, вони не доказуються при розгляді цієї справи, що зазначено у ч.4 ст.82 ЦПК України (т.с. 1 а.с. 28-32).

Відповідно до ст.1 Закону України від 06.10.1998 №161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон №161-XIV) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.13 Закону №161-XIV договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ст.21 Закону №161-XIV розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

За правилами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Ч. 3 ст. 31 Закону №161-XIV передбачено, що договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Ч.1 1 ст.32 зазначеного Закону передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до п.«в» ч.1 ст.96 ЗК України землекористувач повинен своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Згідно з п.«д» ч.1 ст.141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

У постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 у справі №6-146цс12 викладена правова позиція, відповідно до якої розірвання договору оренди землі можливе лише в разі систематичної несплати орендної плати.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач у цій справі наполягав на розірванні спірного договору у зв`язку з систематичною несплатою відповідачем орендної плати, а саме плати за 2015-2017 роки. Крім того, в судовому засіданні позивач вказав, що отримував орендну плату, проте її форма його не влаштовує, і він хотів би отримувати зерном, однак, як вбачається з позову та уточненого позову, такі підстави відсутні і можуть бути предметом іншого цивільного провадження.

Крім того, суд першої інстанції правильно встановив, що несплата відповідачем орендної плати за 2015 рік була предметом позову в іншій справі ЄУН №328/529/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати, за наслідками розгляду якої у задоволенні позову було відмовлено.

Вказаним рішенням суду встановлено, що орендна плата за 2015 рік була перерахована відповідачем ОСОБА_2 на рахунок Токмацького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області для виконання виконавчого листа №328/266/14-ц, виданого 28.05.2014 Токмацьким районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 11989,50 грн. та судового збору в розмірі 243,60 грн., а всього у сумі 12233,31 грн. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 жовтня 2016 року рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 06 червня 2016 року залишено без змін (т.с. 1 а.с.28-35).

Відповідач на підтвердження своїх заперечень проти позову надала суду фіскальний чек від 02.12.2016 про електронний переказ ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 5246,95 грн. (т.с. 1 а.с. 159) та фіскальний чек від 22.08.2017 про електронний переказ ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 4654,00 грн. (т.с. 1 а.с. 161). Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що вказаними електронними переказами відповідачем перераховано позивачу ОСОБА_1 орендну плату за 2016 та 2017 року.

Згідно із листом управління ДЗК у Токмацькому районі Запорізької області від 19.10.2016 №К-199/0-184/6-16 нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки у 2016 році становить 173111,18 грн. Відповідно до листа міськрайонного управління у Токмацькому районі та м. Токмаку ГУ ДЗК у Запорізькій області від 11.08.2017 №2184/120-17 нормативна грошова оцінка 1 га спірної земельної ділянки у 2017 році становить 34218,58 грн.

Суд встановив, що вказані у фіскальних чеках розміри грошових коштів дорівнюють 3% нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки за 2016 та 2017 роки, майже співпадають з позовною вимогою позивача про стягнення боргу за договором оренди землі, а тому вони є орендною платою за спірним договором за 2016 та 2017 роки .

Розрахунок:

3% від 173111,18 грн. (2016 рік вартість земельної ділянки) = 5193,34 грн. (розрахунок: *173111,18 грн. (2016 рік);

3 % від 152957,05 грн. (розрахунок: 4,47 га *34218,58 грн. (2017 рік вартість земельної ділянки за 1 га) = 4588,71 грн.

5193,34 грн. (2016)+4588,71 грн. (2017) = 9782,05 грн.

Відповідачем було сплачено позивачеві орендної плати за 2016-2017 роки більше, ніж 9782,05 грн., а саме: зокрема: 9900,95 грн. (розрахунок: 5246,95 грн. (т.с. 1 а.с. 159) + 4654,00 грн. (т.с. 1 а.с. 161).

Відповідач у цій справі належними, допустимими доказами не спростував правильність вищезазначеного розрахунку орендної плати відповідачем за 2016-2017 роки, свого контррозрахунку розміру орендної плати у вигляді 3 % від вартості паю за 2016-2017 року у матеріали цієї справи не надав.

Пояснення позивача ОСОБА_1 на запитання його представника у суді першої інстанції, про те що він не знає, за що йому було перераховано зазначені кошти, суд першої інстанції правильно вважав неспроможним, оскільки суми відповідають сумам орендної плати, доказів повернення вказаних коштів ОСОБА_1 відповідачеві ОСОБА_2 у матеріали цієї справи стороною позивача не надано.

Суд першої інстанції також правильно відхилив інші аргументи позивача та надані на підтвердження цих аргументів докази, які не стосуються предмета доказування, а отже не є належними доказами у цій справі (т.с. 1 а.с. 37-41).

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_2 виконала умови спірного договору щодо виплати орендної плати за 2016-2017 роки, що є предметом позову ОСОБА_1 , а тому вимоги позивача про дострокове розірвання договору оренди землі, стягнення на його користь з відповідача заборгованості по орендній платі, пені та зобов`язання повернення земельної ділянки задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 дублюють доводи його позовної заяви у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційній суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_1 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Суд першої інстанції у цій справі правильно виходив із презумпції правомірності правочину - вищезазначеного договору та додаткової угоди сторін у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості договору (ст. 629 ЦК України).

Оскільки, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 06.06.2016 року в іншій цивільній справі ЄУН №328/529/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати вже було встановлено відсутність заборгованості з орендної плати відповідача перед позивачем за 2015 рік та, відповідно, відсутність підстав для розірвання вищезазначеного договору оренди сторін до 2015 року включно.

Тому, вказані обставини не підлягають доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 мала право на сплату позивачеві ОСОБА_1 за вищезазначеним договором та додатковою угодою орендної плати за 2016 та 2017 роки у вигляді 3% від вартості паю та сплатила останню у повному обсязі.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Тому, відсутні правові підстави для дострокового розірвання вищезазначеного договору сторін у цій справі та стягнення будь-якої заборгованості з орендної плати.

Позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення пені та зобов`язання повернення земельної ділянки за своїм змістом є похідними від первісних позовних вимог позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати.

В разі відмови судом позивачеві ОСОБА_1 у задоволенні первісних позовних вимог у цій справі, похідні від них позовні вимоги також не підлягали задоволенню у цій справі.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Щодо ухвали суду першої інстанції

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що рішенням суду першої інстанції від 20 лютого 2019 року у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено у повному обсязі.

При ухваленні цього рішення судом першої інстанції було питання про судові витрати вирішено на підставі ст. 141 ч. 1 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ч. 8 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимоги до заяв з процесуальних питань встановлені ст. 182, 183 ЦПК України.

У свою чергу відзив не є заявою з процесуальних питань, а є заявою по суті спору, до якої встановлені інші вимоги, ніж до заяви з процесуальних питань.

Тому, аргументи відповідача про те, що заява про подачу доказів сплати судових витрат нею зроблена у відзиві, суд першої інстанції правильно вважав неприйнятними, такими, що не відповідають вимогам процесуального права.

Представник відповідача у суді першої інстанції підтвердив, що інших заяв, окрім заяви, викладеної у відзиві щодо доказів понесених судових витрат ним суду першої інстанції не надавалось.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в ухваленні додаткового рішення у цій справі необхідно відмовити.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 також є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, викладену в її заяві про ухвалення додаткового рішення.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції у цій справі та відповідача ОСОБА_2 на ухвалу суду першої інстанції у цій справі не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення та ухвала суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленим та постановленою з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови апеляційним судом у задоволенні апеляційних скарг осіб, які подали апеляційній скарги у цій справі, останні не мають права на компенсацію за рахунок іншої сторони будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 20 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Токмацького районного суду Запорізької області від 21 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 11.06.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.