Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 569/19994/17

провадження № 61-48498св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача -Мазурок Андрій Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області, у складі судді

Ковальова І. М., від 21 червня 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С., Боймиструка С. В., від 13 листопада 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яке у подальшому змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк,

АТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що 13 березня 2008 року між ними та банком з метою забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого вони передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 липня 2010 року у справі № 2-668/10 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року у розмірі 41 705,07 доларів США звернуто стягнення на зазначену квартиру шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені позивачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. 27 травня 2016 року між банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі -

ТОВ «Естейт Селлінг») укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року у справі

№ 569/14537/16-ц визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 27 травня 2016 року між банком та ТОВ «Естейт Селлінг», з моменту його укладення. 17 жовтня 2016 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк». Зазначали, що незважаючи на визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно продовжує існувати запис про право власності банку на спірну квартиру, отже, на думку позивачів, банк не визнає їхнє право власності на зазначену квартиру.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на положення статті 392 ЦК України, позивачі просили визнати за ними право спільної сумісної власності на квартиру

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі обрали неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки спірна квартира вибула з їх володіння та перебуває у володінні АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Рівненського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачі є власниками спірної квартири без правового титулу з існуючими обмеженнями, передбаченими Законом України «Про іпотеку» та судовим рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому їхні суб`єктивні цивільні права судовому захисту не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що договір купівлі-продажу спірної квартири, який визнаний недійсним на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, не створив юридичних наслідків у вигляді припинення права власності позивачів на зазначену квартиру. Суди не звернули увагу на те, що наявність незаконної реєстрації права власності на квартиру за банком розцінюється позивачами як невизнання та оспорення відповідачем їхнього права власності. Суди не надали належної оцінки тому, що позивачі продовжують проживати у спірній квартирі, обслуговувати її, тобто фактично володіють нею.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на те, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту, оскільки банк набув право власності на спірну квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є чинним та у судовому порядку недійсним не визнався.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

13 березня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 грудня 2000 року управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 9).

13 березня 2008 року між позивачами як іпотекодавцями та

ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 13 березня 2008 року № ROZ0GA00000768, укладеним між банком і ОСОБА_3 , по поверненню кредиту, наданого у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 46 600 доларів США строком

з 13 березня 2008 року по 13 березня 2023 року (а. с. 10-12).

Рішенням Рівненського міського суду від 28 липня 2010 року у справі

№ 2-6681/10 позов банку задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 березня 2008 року

№ ROZ0GA00000768 у розмірі 41 705,07 доларів США звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком з укладенням від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Виселено позивачів з квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а. с. 13).

27 травня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого банк передав у власність ТОВ «Естейт Селлінг» квартиру

АДРЕСА_1 (а. с. 14-15).

Рішенням Рівненського міського суду від 12 жовтня 2017 року у справі

№ 569/14537/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_1 , укладений 27 травня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ТОВ «Естейт Селлінг» з моменту його укладення (а. с. 24-28, 29-31).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 травня 2016 року за ТОВ «Естейт Селлінг» зареєстровано право власності на спірну квартиру, а 17 жовтня 2016 року право власності ТОВ «Естейт Селлінг» на цю квартиру припинено. З актуальної інформації про об`єкт нерухомого майна власником квартири АДРЕСА_1 є ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки. Підставою для внесення запису було рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар І. М.

від 21 жовтня 2016 року № 31977915 (а. с. 17).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірні об`єкти та чи підлягає це право захисту.

Згідно частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, щодоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК Українивідповідно до

статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 27 договору іпотеки квартири від 13 березня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку

статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Сторони, підписавши договір іпотеки квартири, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору, оскільки в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Встановивши, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної квартири є

ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки право власності за банком зареєстроване на підставі укладеного між сторонами договору іпотеки, який містить іпотечне застереження, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин положення

статті 392 ЦК України відсутні.

Чинним законодавством передбачене право оскаржити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»).

Суд апеляційний суд на вищезазначені вимоги закону уваги не звернув, не перевірив підстави виникнення права власності банку на спірну квартиру та дійшов помилкового висновку про те, що позивачі фактично є власниками квартири з певними обмеженнями, передбаченими Законом України «Про іпотеку» та судовим рішенням.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статей 89, 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та більш точно встановив підстави відмови у позові.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 13 листопада 2018 рокускасувати.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня

2018 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк