Рішення

Іменем України

Справа № 712/11011/18

Провадження №2/712/301/19

24 травня 2019 року м.Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Марцішевської О.М.

за участю секретаря судового засідання - Олефіренко В.В.

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 .

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 12.09.2018 року звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), посилаючись на те, що ОСОБА_3 відповідно до договору позики від 17.06.2018 отримала від ОСОБА_1 кошти в борг в розмірі 180000 грн., які зобов"язалась повернути до 17.07.2018. У вказаний строк відповідач борг не повернула, на прохання позивача про добровільну сплату боргу заявила, що в неї не має коштів для повернення боргу. Просить стягнути з ОСОБА_3 борг в розмірі 180000 грн. за договором позики, стягнути судові витрати.

Провадження у справі відкрито 04.10.2018р. в порядку загального позовного провадження.

Відповідач у поданому 26.11.2018 року відзиві на позов позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, вказувала, що кошти за договором позики від 17.06.2018 вона не отримувала, так як укладенню даного договору позики передували інші домовленості між нею та позивачем, а саме ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_1 У зв"язку з хворобою чоловіка відповідачки вона попросила в борг у позивачки кошти на його лікування, на що ОСОБА_1 погодилась та дозволила їй взяти з каси грошові кошти в сумі, значно меншій, ніж вказано у договорі позики з терміном повернення напротязі року. Згодом позивач змусила відповідачку під погрозами та тиском підписати договір позики, наданий суду без дати повернення грошових коштів. Проте, дата повернення коштів, яка вказана у договорі позики, написана не відповідачем, а невідомою їй особою, тобто дата повернення коштів сторонами договору не встановлена. Відтак, дату повернення коштів позивачу ОСОБА_3 з ОСОБА_1 не узгоджувала, а відтак строк повернення та як наслідок право позивача звернутись із позовною заявою до суду про їх стягнення з відповідача є сфальсифікований у даній частині, оскільки терміни повернення коштів з каси були зовсім іншими. А тому вказаний договір позики не містить істотної умови - строку повернення боргу, погодженого із позичальником. Стосовно отримання грошових коштів в борг по даному договору позики від 17.06.2018 відповідачка вказує, що жодного доказу того, що безпосередньо по даному договору позики вона отримувала грошові кошти у вказаній у ньому сумі сам договір не містить. А відтак, він (договір) не містить у собі відомостей про фактичне їх отримання17.06.2018 позичальником. Тобто, договір позики містить у собі лише посилання на те, що по позикодавець передає позичальнику вказану суму грошових коштів, а відомостей про отримання їх позичальником даний договір не містить. Це вказує на те, що даний договір позики не містить у собі доказів відносно отримання позичальником грошових коштів в борг. А тому правовідносини сторін у даному досліджуваному випадку не носять закінчений характер. Даний договір можна тільки розцінювати як наміри сторін відносно його укладення. Тому, за таких обставин, звернення позивача по даному договору позики до суду не може бути правомірним.Враховуючи те, що даний договір позики не містить у собі доказів передавання грошей позивачем відповідачу тому він не є укладеним в розумінні ЦК України, а тому вимога про стягнення по ньому грошових коштів не підлягає до задоволення.

Позивачка та її представник адвокат Єфімова Л.Я. у поданому 07.12.2018 року відповіді на відзив просили задовольнити позовні вимоги та стягнути з боржника штраф за порушення строку повернення позики у розмірі 10% від суми непогашеної позики за кожен місяць прострочення як передбачено п.4 ст.4 договору позики, стягнути з боржника інфляційні втрати на суму боргу та 3% річних від суми боргу, що входить до складу грошового зобов"язання. Вказувала, що 12.09.2018 до Соснівського районного суду м. Черкаси позивачем подано позовну заяву простягнення боргу за договором позики.Лише 30.11.2018 вона отримала поштою відзив на позовну заяву, який чомусь датовано 22 серпня 2018 року і як вбачається, надіслано їй лише через 3 місяці після його складання, а складено зазначений відзив до подачі нею позовної заяви, що свідчить про порушення процесуальних дій відповідачем і усвідомлення нею того факту, що позивач змушена буде вимагати повернення боргу в судовому порядку. Відповідач не заперечує того факту, що 17 червня 2018 року був підписаний договір позики, виходячи із тексту якого, відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 180 000 гривень та які зобов`язалася повернути до 07.07.2018 року. Також відповідач зазначає, що вона мала трудові відносини із позивачем по справі на протязі тривалого часу, працюючи у останнього продавцем тютюнових виробів. Відповідач не заперечує, що вона попрохала у позивача по справі надати їй в борг грошові кошти, ніби - то, на лікування її чоловіка на що позивач погодилась. Із цією частиною викладених у відзиві обставин позивач згодна.Твердження відповідача про те, що вона дозволила відповідачу взяти із каси грошові кошти на лікування її чоловіка не відповідає дійсності так, як у неї в кіоску, де працюють продавці зберігається лише торгова виручка, наторгована за робочий день, яка щоденно здається продавцем позивачці особисто або бухгалтерам чи її сину ОСОБА_2 в кінці робочого дня. Денна виручка в сумі близько 1 000 грн. не може становити ту суму, яка відображена у договорі позики, що свідчить про неправдивість показів відповідача стосовно її дозволу їй взяти гроші з каси. Також, позивач не могла б дозволити продавцю просто так взяти гроші із каси без відповідної про це розписки і без присутності свідків. До того ж, кошти відповідач просила позичити на один місяць, запевнивши позивача про те, що у неї у « ІНФОРМАЦІЯ_1 » знаходиться депозит, який, ніби - то, не можна чіпати до 15.07.2018, у зв`язку із нарахуванням банком на цей депозит відповідних процентів, а кошти їй потрібні терміново. Так, як позивач дійсно просила кошти на лікування чоловіка (але як з`ясувалося згодом, витратила їх на інші потреби, а чоловіка взагалі вигнала з дому), позивач надала їй необхідну суму коштів у розмірі і 80 000 грн. після підписання сторонами договору позики, який заповнено позичальником власноручно. На зворотній стороні договору позики позичальник власноручно написала розписку щодо отримання зазначених коштів: « Гроші отримала 17.06.2018» і поставила підпис. Потім на її вимогу уточнила отриману суму і дописала: « Гроши в сумме сто восемьдесят тисяч гр.» і знову зафіксувала цей запис підписом. Як вбачається при передачі коштів позикодавцем позивачу був укладений письмовий договір позики від 07.06.2018 і того ж числа надана розписка позичальника, яка свідчить про отримання нею коштів в сумі 180 000 гривень.Про ці обставини справи у відзиві не повідомлено так, як боржник має намір ввести суд в оману і фальсифікує обставини справи. Крім того, укладання договору позики і написання позичальником розписки та передача кошовтів позикодавцем позичальнику відбулася в присутності свідків, а саме: ОСОБА_4 , який за проханням позивача привіз у торговий павільйон, де працювала ОСОБА_3 зазначену в договорі суму коштів; ОСОБА_5 - бухгалтера, що працює у ОСОБА_1 ; ОСОБА_6 - бухгалтера, що працює у ОСОБА_1 ; ОСОБА_7 - покупця; ОСОБА_8 - члена Організації роботодавців; ОСОБА_9 - приватного підприємця; ОСОБА_10 - приватного підприємця.У відзиві зазначена неправдива інформація про те, що позичальник отримала у позикодавця значно меншу суму позики і навіть не вказується, яку ж конкретно суму позичальник має на увазі. Також, неправдивою є зазначена у відзиві обставина про те, що позивач ніби - то вирішила витребувати із відповідача кошти, не чекаючи на закінчення строку домовленості. Як вбачається, договором позики чітко встановлений строк повернення боргу 07.07.2018, а до суду позичальник звернувся лише 12.09.2015, після того, як позичальник відмовилася повертати борг. Викладена у запереченні обставина про те, що позивачка змусила відповідача під погрозами і тиском підписати договір позики теж не знаходить свого підтвердження так, як ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи і має сімдесятирічний вік. До того ж, звернень про погрози з її боку громадянці ОСОБА_3 до правоохоронних інстанцій не надходило.

06.02.2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивачка просить: 1)стягнути з з відповідача 180 000 грн. боргу відповідно до договору позики від 17.06.2018р. між сторонами, 2) за прострочення грошового зобов`язання стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 28.03.2019р. встановлено, що заява про збільшення позовних вимог не відповідає вимогам, викладеним у статтях 175 і 177ЦПК України, зокрема, позивачем не вказані ціна позову та сума боргу, яка пред`явлена до стягнення та наданий строк для усунення вказаних недоліків.

02.04.2019р. позивачем надана заява щодо уточнення заявлених вимог, в які позивачем остаточно сформульовано вимоги у такій редакції: стягнення суми боргу із врахуванням інфляції в сумі 196 740 грн. та три відсотки річних на підставі ст.625 ЦК України за період прострочення грошового зобов`язання з 17.07.2018р. по 09.04.2019р. (258 дн.) в сумі 3816, 99 грн.

Позивачка та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просив задовольнити у повному обсязі, вказуючи, що заявлені позивачем включають також штраф за порушення строку повернення позики згідно договору позики у розмірі 10% від суми непогашеної позики за кожен місяць прострочення та просили визначення остаточної суми відсотків покласти на орган, який здійснює примусове виконання рішення суду на момент виконання судового рішення.

Відповідачка в судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала проти повернення боргу 180 000 грн., решту вимог просила залишити без задоволення, оскільки остаточний строк повернення позики 17.07.2018р. нею не був погоджений.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства.

Встановлено, що сторони 17.06.2018 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 кошти в борг в розмірі 180000 грн., які зобов"язалась повернути до 17.07.2018.

На зворотній стороні договору позики відповідач вказала, що отримала кошти в розмірі 180000 грн. 17.06.2018 та засвідчила написане власним підписом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ч.ч. 1.2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що в 2018 році між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 був укладений договір позики у письмовій формі, за яким остання отримала від позивача грошові кошти в сумі 180000 гривень.

Суд не приймає до уваги доводи відзиву на позов, що договір позики несе на собі правовідносини, пов"язані із трудовим законодавством, оскільки це не підтверджено доказами. Така угода (договір позики) укладається у письмовій формі, а форма угоди дотримана по даному договору і відповідає вимогам ч. 1 ст. 10147 ЦК України. Крім того, наданий позивачем договір позики від 17.06.2018 виконаний у письмовій формі і відповідає проаналізованим вище правовим нормам, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до п.1, п.2 ст.4 договору позики від 17.06.2018 цей договір діє з моменту підписання його сторонами і до моменту виконання позичальником всіх взятих на себе зобов"язань.

Обов"язки позичальника вважаються виконаними у випадку повернення ним всієї суми позики.

Станом на день звернення з позовом відповідач не повернув позивачу передані в позику грошові кошти в термін до 17.07.2018 в розмірі 180000 грн.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд, проаналізувавши умови договору позики від 17.06.2018, встановив, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, в тому й числі і щодо строку виконання договору позики відповідачем у термін до 17.07.2018. Договір позики від 17.06.2018р. не визнаний судом недійсним,а тому підлягає до виконання.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики, вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості ґрунтуються на приписах закону, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики від 17.06.2018 в розмірі 180000 грн.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язком для всіх судів, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Встановлено, що договором від 17.06.2018р. строк повернення позики був встановлений 17.07.2018р. і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням, тому суд доходить висновку щодо наявності між сторонами грошових зобов`язань, які належним чином не виконані, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають до повного задоволення та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг за договором позики від 17 червня 2018 року із врахуванням інфляції в сумі 196 740 грн., 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання в сумі 3816,99 грн. з 17.07.2018р. по 09.04.2019р. (258 дн., 14,79 грн. за день прострочення), виходячи з розрахунків позивача, які суд вважає належними.

Вимоги про стягнення штрафу за порушення строку повернення позики у розмірі 10% від суми непогашеної позики за кожен місяць прострочення позивачем не зазначались у позовній заяві та заявах про збільшення та уточнення позовних вимог, а тому не приймаються судом до розгляду, оскільки статтею 264 ЦПК України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Посилання позивача на те, що вказані вимоги заявлені у відповіді на відзив суд не приймає, оскільки відповідно до ст.175 ЦПК України виключно у позовній заяві позивачем можуть бути викладені свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, що надає відповідачу завчасно ознайомитись з ними та ефективно здійснювати процесуальні права на відповідь. Таким чином, законом не передбачено право позивача формулювати позовні вимоги у відповіді на відзив.

З метою забезпечення права позивача на уточнення позовних вимог ухвалою від 28.03.2019р. позивачу надавався строк для зазначення остаточної суми боргу до стягнення та у заяві від 02.04.2019р.позивач сформулювала остаточні вимоги, які судом задоволені у повному обсязі. Прийняття до розгляду та задоволення позовних вимог, які не були сформульовані у передбачений законом спосіб без законних підстав обмежить відповідача у здійсненні процесуальних прав та відповідно призведене до порушення принципу рівності сторін і змагальності процесу.

Також у відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у зв"язку з інвалідністю, то з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2005,56 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог: (196 740 грн. + 3816,99 грн)/100%*1% = 2005,56 грн.

Позивачем понесені судові витрати на оплату правничої допомоги в сумі 17 868 грн., що підтверджено квитанцією від 11.02.2019р., договором про надання правової допомоги від 04.12.2018р., калькуляцією оплати послуг з детальним описом робіт, виконаних адвокатом.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 ст.137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони,зменшити розмір витрат на професійну правничудопомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 ст.137 ЦПК України.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 ст.137 ЦПК України).

З викладеного вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, але лише в разі заявлення іншою стороною клопотання про їх неспівмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 (справа №907/357/16).

Разом з цим клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу відповідачем до суду не подавалось, а тому суд вважає співмірним розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 17 868 грн. грн., адже суд не може й не повинен ставати на бік однієї зі сторін провадження, порушуючи принципи диспозитивності та безсторонності.

Керуючись п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 4,7,10,81,141,263-266 ЦПК України, ст.ст.16, 190, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 17 червня 2018 року із врахуванням інфляції в сумі 196 740 грн., 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання в сумі 3816,99 грн., судові витрати на правничу допомогу в сумі 17 868 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 2005,56 грн.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через місцевий суд (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Дата виготовлення повного тексту рішення 31 травня 2019 року.

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.