Дата документу 04.06.2019 Справа № 310/760/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/760/18 Головуючий у 1 інстанції: Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/807/800/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Тамара Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину майна, яка є спільною сумісною власністю подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В., про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частину майна, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з літа 2010 року став проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності.

Разом з ОСОБА_3 вони вели спільне господарство. За час сумісного проживання спільно добудували господарські споруди на подвір`ї по АДРЕСА_1 , які здавали в оренду відпочиваючим та отримували спільний дохід.

Окрім того під час сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу він з ОСОБА_3 07.12.2016 року придбали 3/5 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2 , за 10000 доларів США., які складалися: з 4000 доларів США - його власні накопичення, 3000 доларів США - власні накопичення ОСОБА_3, 3000 доларів США - він особисто позичив у ОСОБА_4 , який мешкає у м. Харків . Вказаний будинок був зареєстрований на ОСОБА_3

Зазначає, що за час спільного проживання він займався обслуговуванням будинків, купував продукти, возив ОСОБА_3 до лікарні та привозив лікарів додому, особисто займався заміною побутового газового лічильника, про що свідчить особистий підпис поставлений позивачем від імені ОСОБА_5 в акті прийняття в експлуатацію побутового лічильника газу від 14.03.2017 року за адресою: АДРЕСА_2 , особисто сплачував за комунальні послуги по вказаним будинкам.

ОСОБА_3 займалася підтриманням побуту в будинку.

Спільний сімейний бюджет складався з його пенсії, пенсії ОСОБА_3 та доходів, отриманих від здачі в оренду майна відпочиваючим.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Оскільки донька ОСОБА_3 ОСОБА_2 не визнає його право власності на частину майна, придбаного в період спільного проживання з ОСОБА_3 , змушений звернутись до суду з позовом.

На підставі зазначеного, посилаючись на положення ст.ст.3, 60, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України та ст.ст.370, 372 ЦК України остаточно просив: встановити факт його спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнати за ним право власності на 3/10 частини будинку АДРЕСА_2 , яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на обмеження у наданні доказів, неналежну оцінку доказів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що надані позивачем докази не підтверджують факт спільного проживання, придбання спірного майна за спільні кошти.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення) факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12.

За приписами ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Належність майна до спільної сумісної власності осіб, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, визначається не тільки фактом придбання його під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, але й спільною участю чоловіка та жінки коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця вказаних осіб.

У разі придбання майна хоча й у період фактичних шлюбних відносин, але за особисті кошти чоловіка або жінки, які проживають однією сім`єю без шлюбу, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності, воно є особистою приватною власністю того, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період фактичних шлюбних відносин не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 03 листопада 1999 року (т.1, а.с.212) та на підставі Свідоцтва про сплату єдиного податку серія НОМЕР_1 , здійснювала підприємницьку діяльність щодо здачі житла в найм, роздрібної торгівлі продовольчими товарами з лотка (т.1, а.с.213), з метою розширення підприємницької діяльності укладала кредитні договори з банківськими установами (т.1, а.с.215-229).

Судом також встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_3 07 грудня 2016 року придбала 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_2 . При укладенні договору ОСОБА_3 повідомила, що є вдовою, кошти, за які вона купує вказану частину житлового будинку, не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю, і особи, які могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (їх частку), витрачені на купівлю 3/5 частин житлового будинку, в тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України відсутні (п.5.9 договору) (т.1, а.с.113-116).

В силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач ОСОБА_1 у цій справі позовних вимог про визнання недійсним вищезазначеного договору купівлі-продажу 3/5 частин житлового будинку в цій частині чи взагалі не заявляв та не надав суду копії рішення будь-якого іншого суду в будь-якій іншій справі про визнання недійсним вищезазначеного договору купівлі-продажу 3/5 частин житлового будинку.

Будь-яких пояснень про те, що йому не було відомо про укладання ОСОБА_3 вищезазначеного договору купівлі-продажу нерухомості та реєстрації права власності спірну частину будинку за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не надавав ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надано доказів на спростування відомостей, викладених у вищевказаному письмовому договорі, щодо придбання ОСОБА_3 спірної частини будинку за особисті кошти. ОСОБА_1 не доведено, що джерелом набуття спірної частини будинку були спільні сумісні кошти або його та ОСОБА_3 спільна праця.

Далі, як встановив суд першої інстанції, на підтвердження факту проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловік та жінка без укладення шлюбу ОСОБА_3 були надані наступні докази.

Акт прийняття в експлуатацію побутового лічильника газу від 14.03.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 ; акт встановлення (заміни) технічної перевірки /контрольного огляду/ збереження пломб вузла обліку, встановленого на об`єкті споживача від 04.08.2017 року за адресою: АДРЕСА_2 , в графі «Замовник» за твердженням позивача знаходиться його підпис, не може бути визнаний належним доказом, оскільки вказані документи містять прізвище замовника - ОСОБА_3 , а будь-яких висновків почеркознавчої експертизи матеріали справи не містять.

До того ж, той факт, що позивач підписав зазначені акти достовірно не підтверджує ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільного господарства та спільного побуту, з огляду на те, що відповідач не заперечувала проживання позивача в будинку матір`ю та здійснення ним допомоги по господарству.

Так, акт обслідування сусідами на предмет проживання від 08.01.2018 року, який складений головою вуличного комітету - ОСОБА_6 , на підтвердження сумісного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю і ведення спільного господарства з померлою ОСОБА_3 зі слів сусідів: подружжя ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не може бути визнаний належним доказом, оскільки вказані в акті відомості ґрунтуються на поясненнях зазначених свідків. При цьому двоє зі свідків (подружжя ОСОБА_7 ) в судовому засіданні свідчень з приводу ведення спільного господарства та спільного бюджету надати не змогли, а інші двоє свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в будинку не були, інформацією щодо обставин ведення спільного господарства, придбання частини будинку по АДРЕСА_2 не володіють, щодо наявності спільних прав і обов`язків між сторонами нічого не знають.

Крім того, як вбачається з пояснень позивача ОСОБА_1 та підтверджується аркушем 11 паспорта позивача, з 14.04.2010 року та по теперішній час він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

З огляду на встановлені обставини, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , не довів факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу на момент придбання спірної частини будинку - 07 грудня 2016 року. Також, не надано доказів, що у вказаний період сторони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обов`язки. За таких обставин, відсутні підстави для визнання спірної частини будинку спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/10 частини будинку АДРЕСА_2 .

За приписами статей 2, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Довід апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано не взяв до уваги свідчення ОСОБА_4 про надання позивачу коштів на придбання спірного будинку в сумі 3000 доларів США, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивачем не було надано суду зазначеної боргової розписки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про витребування розписки у свідка ОСОБА_4 суперечать положенням ч.2 ст.83 ЦПК України щодо обов`язку сторін надати докази до або під час попереднього судового засідання та не заслуговують на увагу з огляду на показання свідка ОСОБА_4 , який пояснив суду, що кошти ОСОБА_1 повернув восени 2017 року, тоді ж він віддав ОСОБА_1 оригінал боргової розписки.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд дав належну правову оцінку у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

Всі викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції за приписами ст. 375 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: