ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3897/19 Справа № 212/8791/18 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі Приватного акціонерного товариства «Суха Балка»,

розглянувши у спрощенному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Суха Балка » на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 грудня 2018 року, ухваленого суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 26 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Суха Балка » ( надалі ОСОБА_3 «Суха Балка») про відшкодування моральної шкоди завданої смертю працівника внаслідок нещасного випадку на виробництві.

В мотивування заявлених вимог посилається на , що 02.02.1996 року перебуваючи у трудових відносинах з ОСОБА_3 «Суха Балка», під час виконання своїх професійних обовязків загинув його батько ОСОБА_2. Згідно акту про нещасний випадок від 14.02.1996 у настанні нещасного випадку визначена вина підприємства. Внаслідок нещасного випадку та смертю його батька йому завдана моральна шкода. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що він втратив рідну людину у віці 7 років, внаслідок чого він до теперішнього часу відчуває постійні душевні страждання, залишився без батьківського піклування та матеріальної підтримки, оскільки заробіток батька був основним джерелом доходу сімї, просить суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 150000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 «Суха Балка» на його користь моральну шкоду, завдану смертю батька на виробництві в розмірі 120000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 «Суха Балка» на користь держави судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду тяжкості моральним стражданням позивача, ставить питання про зміну рішення та збільшення розміру стягнутої моральної шкоди до 150000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 «Суха Балка» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права. В мотивування доводів апеляційної зазначає, що застосовано до спірних правовідносин закон, що не підлягає застосуванню. На час настання смерті батька позивача від нещасного випадку на виробництві чинним був ЦК УРСР в редакції 1963 року, норми якого підлягають застосуванню, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім загиблого.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом встановлено що позивач являється сином загиблого ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження, згідно якого ОСОБА_1 народився 21.09.1989 року, батьками записані: батько ОСОБА_2, мати ОСОБА_4 (а.с. 7).

За життя ОСОБА_2 працював на посаді гірника на підприємстві рудник «Суха Балка», правонаступником якого є підприємство відповідача ОСОБА_3 «Суха Балка».

При виконанні трудових обов'язків 01.02.1996 року з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого 02.02.1996 він помер, про що підприємством складений акт № 7 про нещасний випадок. Згідно зазначеного акту комісія встановила вид нещасного випадку вплив рухомих предметів електровозу, а також встановила його причини незадовільна організація робіт, порушення трудової дисципліни, яка виразилася у незадовільному контролі за безпекою виробничих робіт керівництвом та спеціалістами дільниці внутрішахтного транспорту та шахти. (а.с.9-11).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 І-КИ № 345897 від 05.02.1996, ОСОБА_2 помер 02 лютого 1996 року, причина смерті поєднана травма груднини і живота з пошкодженням внутрішніх органів (а.с.8).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст. 440-1 ЦК УРСР, в редакції 1963 року і виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку із смертю його батька.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи положення ст. 5 ЦК України, а також пункт 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, до спірних правовідносин, які виникли у серпні 1999 року застосовує норми ЦК УРСР від 18.07.1963, які діяли на момент їх виникнення.

До спірних правовідносин, що виникли з підстави відповідальності за заподіяння шкоди у звязку із смертю від нещасного випадку, який стався із ОСОБА_2 у лютому 1996 р., підлягають застосуванню ЦК УРСР від 18.07.1963 р., що діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст. 440 ЦК УРСР, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР.

Стаття 440-1 ЦК УРСР, передбачала, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Згідно ст. 456 ЦК УРСР, у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. В разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

При цьому, ст.. 456 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, передбачає право на відшкодування шкоди певному колу осіб у разі смерті громадянина, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків.

Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я громадянина, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

На час нещасного випадку липень 1999 р. правовідносини, як виникли у зв'язку з цим, діяли і були чинними "Правила відшкодування власником підприємства,установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 р..

Відповідно п. 1 вказаних Правил, власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Так, відповідно до п. 2 Правил, доказом вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання.

Згідно п. 8 вказаних Правил, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди (одержання частини втраченого заробітку) мають особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 «СухаБалка» в частині невірного застосування вимог законодавства, такими що не доведені. Суд першої інстанції вірно визначився із характером спірних правовідносин та нормою законодавства, що підлягає застосуванню.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 був сином померлого ОСОБА_2 на момент нещасного випадку у лютому 1996 р. був неповнолітнім.

Крім того, відповідно до ст. 17 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 р., в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, власник зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Статтею 11 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 р., передбачено, що власник зобов'язаний відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, у повному розмірі втраченого заробітку відповідно до законодавства, а також сплатити потерпілому (членам сім'ї та утриманцям померлого) одноразову допомогу. У разі смерті потерпілого розмір одноразової допомоги повинен бути не менше п'ятирічного заробітку працівника на його сім'ю, крім того, не менше річного заробітку на кожного утриманця померлого, а також на його дитину, яка народилася після смерті.

Відповідно до ст.. 12 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 р., в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності доказів заподіяння позивачеві моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку із смертю чоловіка позивача встановлений в судовому засіданні, позивач внаслідок втрати батька переживає нервові потрясіння пов'язані з його смертю та з втратою його турботи і підтримки.

За змістом статті 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційних скарг в частині визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції в повному обсязі врахував обставини справи та звернув увагу на роз'яснення, викладені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, стягнув на користь позивача моральну шкоду у сумі 120000 грн.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер психологічної травми, яку син отримав у зв'язку зі смертю батька від нещасного випадку, та неможливість повернути до життя найріднішу людину, а також наявність винних дій зі сторони відповідача у нещасному випадку, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч. 5 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 6 ст. 141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоровя та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за рахунок відповідача, неповно враховано вимоги законодавства, що моральна шкода визначена у грошовому виразі становить майнову вимогу.

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, рішення суду підлягає зміні, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору. З відповідача ОСОБА_3 «Суха Балка» на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволених вимог, в сумі 1200 грн., що становить 1% від суми моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.1,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року змінити в частині стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на користь держави судового збору, збільшивши його з 704,80 грн. до 1200 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: