Справа № 635/4975/17
Провадження № 2/635/546/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 травня 2019 року смт. Покотилівка
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді - Назаренко О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Літінської Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Русько-Тишківська сільська рада Харківського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
представник позивача: ОСОБА_3 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа: Русько-Тишківська сільська рада Харківського району Харківської області
Позивач звернулася до суду із позовом, яким просить визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві особистої власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . 23 листопада 2006 року позивач зареєструвала у належному їй будинку відповідача, з яким мала намір у подальшому створити сім`ю та зареєструвати шлюб. 15 листопада 2008 року між сторонами по справі був зареєстрований шлюб, після чого подружжя почало проживати однією сім`єю у спірному будинку. Проте, сімейне життя сторін не склалося, внаслідок чого подружні відносини були припинені з жовтня 2012 року та більше не поновлювались. Рішенням суду від 27 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано. З грудня 2013 року відповідач виїхав зі спірного будинку, з цього часу не проживає за місцем реєстрації, не приймає участі у сплаті комунальних платежів, не підтримує будинок у належному технічному стані, не зберігає у ньому своїх речей тощо. Позивачем вже порушувалося питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування належним їй будинком.
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 вересня 2014 року за ОСОБА_2 визнано право користування житловим приміщенням спірного будинку, зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у проживанні відповідача за місцем реєстрації.. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 відмовлено, у зв`язку з тим що відповідач не проживає по АДРЕСА_1 з грудня 2013 року. Постановою ВДВС Харківського районного управління юстиції від 26.07.2015 року відкрито виконавче провадження в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , запропоновано боржнику добровільно виконати рішення суду у строк до 02.08.2015 року.

Позивач зазначає, що ані до 02 серпня 2015 року ані до теперішнього часу відповідач не вселявся у спірний будинок, не користувався ним та не намагався потрапити до місця реєстрації. Перешкод у проживанні відповідача позивач не чинила ані до ані після винесення судового рішення по справі. При таких обставинах, позивач вважає, що відповідач не користується своїм правом на проживання за місцем реєстрації, а тому є таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 жовтня 2017 року провадження у справі відкрито, призначено судове засідання.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 березня 2018 року у клопотанні представника відповідача про закриття провадження по справі - відмовлено.

Представником відповідача - адвокатом Бартош Р.Г. через канцелярію суду 24 квітня 2018 року подано зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Русько-Тишківська сільська рада Харківського району Харківської області про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкоди.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2019 року зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Русько-Тишківська сільська рада Харківського району Харківської області про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкоди виділена з матеріалів справи та передана на автоматизований розподіл справ.

У судове засідання позивач та представник позивача на з`явилися, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та задоволення позовних вимог.

Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача, наданою нею у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.

В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне.

Позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Рєзнік А.О., належить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за № 409 (витяг про реєстрацію права власності № 10856673 від 06.06.2006 року).

Судом встановлено, що з відповідач зареєстрований у належному позивачу будинку з 23 листопада 2006 року. 15 листопада 2008 року між сторонами зареєстрований шлюб, що був розірваний рішенням Харківського районного суду Харківської області від 27 лютого 2014 року.

Рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що сторони не підтримують подружні відносини з жовтня 2012 року, з грудня 2013 року сторони разом не проживають однією сім`єю, відповідач не проживає за місцем реєстрації.

Факт непроживання відповідача у спірному будинку підтверджується наступними доказами:

Актом депутата Русько -Тишківської сільської ради Розсохи Галини Єгорівни від 17 січня 2014 року про те, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 не проживає з грудня 2013 року.

Актом депутата Русько-Тишківської сільської ради Розсохи Галини Єгорівни від 16 грудня 2014 року про те, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 не проживає з грудня 2013 року.

Актом депутата Русько-Тишківської сільської ради Туман Олени Іванівни від 23 серпня 2017 року про те, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 не проживає з 2013 року.

Інформацією Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 23 серпня 2017 року № 417 про те, що ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_1 , не проживає за місцем реєстрації.

Крім того, рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 вересня 2014 року, встановлено, що сторони не підтримують подружні стосунки з жовтня 2012 року, відповідач не проживає за місцем реєстрації з грудня 2013 року. Вищевказаним рішенням за ОСОБА_2 визнано право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим приміщенням за вказаною адресою.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що відповідач не проживає по АДРЕСА_1 з грудня 2013 року, а тому положення ст. 116 ЖК України застосуванню не підлягають.

Постановою ВДВС Харківського районного управління юстиції від 26.07.2015 року відкрито виконавче провадження в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , запропоновано боржнику добровільно виконати у строк до 02.08.2015 року.

17 лютого 2016 року головний державний виконавець відділу ДВС Харківського районного управління юстиції в Харківській області направив подання до Харківського відділу поліції ГУ НП в Харківській області щодо невиконання ОСОБА_1 рішення Харківського районного суду Харківської області.

Висновком Харківського ВП ГУ НП в Харківській області від 27 лютого 2016 року за результатами перевірки за фактом подання ВДВС Харківського районного управління юстиції встановлено, що з моменту ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу ОСОБА_2 до позивача за місцем проживання не приходив, тобто не було встановлено факту невиконання судового рішення. Під час перевірки ОСОБА_1 пояснила, що виконанню судового рішення вона не перешкоджає. На час розгляду матеріалу встановити місцезнаходження ОСОБА_2 та опитати його з вищевказаних обставин не надалось можливим.

Як вбачається з відповідей Русько-Тишківської сільської ради від 31.08.2017 року, Харківського ВП ГУ НП в Харківській області від 21.08.2017 року, ОСОБА_2 протягом більше року не звертався до вказаних установ із заявами про перешкоди у вселенні чи проживанні за місцем реєстрації.

Таким чином, судом встановлено, відповідач ОСОБА_2 з грудня 2013 року не вселявся до спірного будинку, станом на час розгляду справи своїм правом на проживання у ньому не користувався.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб.

Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист правлюдини іосновоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Тобто, за змістом ст. 319 ЦК України власник сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма субєктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

Разом із тим, як вбачається зі змісту ст. 319 ЦК України, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені вчастині другій статті 64 цього Кодексу,а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, з жовтня 2012 року не проживає разом з позивачем однією сім`єю у спірному будинку, не був пов`язаний з нею спільним побутом та не веде спільне господарство.

Враховуючи викладене, застосуванню підлягають положення статей 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житловий будинок від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є членами його сім`ї, що відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № № 6-2931цс16.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ї.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Під час судового розгляду справи встановлено, що відповідач з грудня 2013 року на проживає по АДРЕСА_1. Суду не надано жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності відповідача за вищевказаною адресою понад один рік, а також існування перешкод у здійсненні відповідачем своїх житлових прав по АДРЕСА_1 Відомостей про наявність у сторін договірних відносин з приводу користування відповідачем належним позивачу будинком суду також не надано.

При таких обставинах, суд вважає доведеним наявність підстав для визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщення у належному позивачу будинку по АДРЕСА_1 .

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. У зв`язку зі звільненням відповідача від судових витрат на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» сплачений судовий збір підноситься за рахунок позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 206, 247, 263-265, 28-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Русько-Тишківська сільська рада Харківського району Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості, що не проголошуються:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 03 червня 2019 року.

Суддя О.В.Назаренко