ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5781/19 Справа № 211/4905/18 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів : Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання Чубіної А.В.

сторони:

позивач- Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року, ухваленого суддею Сарат Н.О. в м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 07 березня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором б/н від 25.01.2012 року в розмірі 60529,50 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року відмовлено у повному обсязі у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, які підлягали застосуванню, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, незаконність оскаржуваного рішення ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішенням, яким у повному обсязі задовольнити заявлені позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову фактично звільнив відповідача ОСОБА_1 від виконання зобов`язань за кредитним договором на підставі лише одних формальних міркувань.

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 19.09.2018 має заборгованість в розмірі 60 529,50 грн., яка доведена банком наданими суду належними та допустимими доказами., тоді як відповідач не надала суду доказів тому, що з письмовою заявою про вчинення іншою особою транзакцій 30.11.2017 та 01.12.2017 у терміни передбачені договором, у зв`язку з чим відповідальність за незаконні операції по картці третіми особами, відповідно до умов та правил надання банківських послуг, несе власник картки, тобто відповідач. Вказує, що спірні транзакції щодо списання грошових коштів з рахунку відповідача було здійснено на підставі її дистанційного розпорядження, що надійшло до банку з допомогою систем дистанційного обслуговування в порядку, передбаченому законодавством та умовами договору. Відповідно дії чи бездіяльності банку, як сторони договору на проведення платежів не було, адже електронний платіж проводиться тільки з ініціативи клієнта, так як всі генеруючи ключі та паролі доступу до системи Інтернет-банкінгу, згідно з якими можливо розпорядження рахунком, знаходяться виключно у клієнта, як власника рахунку. Оскільки спірна операція здійснювалась з електронною ідентифікацією, тобто з коректним введенням даних відомих лише відповідачу, й після здійснення транзакцій вона одразу не звернулася до банку з повідомленням про несанкціоновані транзакції, то відповідальність за ризик збитків від здійснення операцій несе користувач картки, а не банк.

Також, апелянт зазначає, що відкриття кримінального провадження не може бути підставою для відмови у позові, оскільки матеріали справи не містять вироку, який набрав законної сили і яким підтверджено факт вчинення злочину, не встановлено коло осіб та не доведено відсутність вини відповідача у переведені коштів з її карткового рахунку. Звертає увагу на те, що відповідач із заявою про вчинення щодо неї кримінального злочину звернулася до правоохоронних органів лише через 6 днів з дня вчинення спірної операції, до того ж, наявність відкритого кримінального провадження не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань за договором, який є дійсним та підлягає виконанню.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника позивача Бродька А.І., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених у ній підстав, відповідача ОСОБА_1 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила оскаржуване судове рішення залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25 січня 2012 року, ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 15 500,00 грн. (а.с.10,11 копія заяви).

Підписавши заяву, відповідач погодилася з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає укладений між ним та Банком договір про надання банківських послуг. За вказаним договором позичальнику встановлювався кредитний ліміт на платіжну картку зі сплатою процентів.

Пунктами 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг сторони погодили, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання цього договору являється прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, встановлених договором.

Згідно п. 2.1.1.5.6. Умов та правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов`язань за договором, позичальник зобов`язаний на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку.

Згідно п. 1.1.3.2.2. Умов, у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного Договору та/або у разі виникнення овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов`язків в цілому або у встановленою банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов`язків та інших обов`язків за цим договором.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договоромбільш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. (в еквіваленті 500 грн. по кредитним картам, відкритиму валюті USD) + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій. .

Пунктом 1.1.7.12 Умов сторони погодили, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк (а.с. 10-25 - копії Тарифів, витягу з Умов та Правил).

Договір між сторонами був укладений відповідно до вимог ст.634 ЦК України.

Згідно повідомлення про початок досудового розслідування, наданого 11 грудня 2017 року Довгинцівським РВ Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, 05 грудня 2017 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002036 за фактом вчинення крадіжки ст.185 ч.1 КК України. Фабула справи: 05.12.2017 р. до Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області з письмовою заявою звернулася ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що невстановлена особа у період з 30.11.2017 року по 01.12.2017 року, таємно з банківської карти "ПриватБанк" № НОМЕР_1 здійснила крадіжку грошових коштів, сума яких підлягає встановленню, а також отримала кредит готівкою в "Money Veo" на суму 3500,00 грн. (а.с.44).

Відповідно до витягу з ЄДРДР №0002036, повідомлення про злочин внесено до ЄРДР 05.12.2017 року. ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні №0002036, що відкрито за фактом крадіжки коштів з її кредитної карти на разі ведеться розслідування. Цей факт також підтверджується протоколом допиту потерпілої ОСОБА_1 , допитом свідка, довідкою про аналітичне опрацювання інформації, анкета заява від ОСОБА_2 , паспорт та фото, а також квитанції про зняття коштів з карти ОСОБА_1 , після відкриття кримінального провадження, щодо крадіжки коштів з її карти.

Суд, першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», керувався нормами статей 526, 530, 1054, 1055, 1073 ЦК України, Законом України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні», й виходив з того, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив правоохоронні органи про вчинений злочин та позивача про цей факт та, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд дійшов висновку, що відповідач не несе відповідальності за таку платіжну операцію, здійснену за допомогою платіжної картки №0002036 .

Проте колегія суддів не може у повному обсязі погодитись з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, апеляційним переглядом встановлено, що 25 лютого 2012 року, ознайомившись з правилами надання банківських послуг та підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

На виконання умов договору відповідачу було відкрито картковий рахунок та надано кредитку картку № НОМЕР_2 , яка згодом була перевипущена за № НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_1 не заперечує того факту, що вона отримувала у позивача картку «Універсальна № НОМЕР_1 , зазначаючи, що на ній був відкритий кредитний ліміт 13 000 грн., яким вона користувалася, використавши кредитні грошові кошти на суму 6 215 грн., підтвердивши дані обставини у відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», тобто відповідач не заперечує того факту, що вона користалася наданими банком кредитними коштами та свідчить про виконання банком свого зобов`язання за Договором (а.с.96).

Отже, наведені вище обставини свідчить про те, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк, відповідач погодилася з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає укладений між нею та Банком договір про надання банківських послуг.

В статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Через неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед Банком у неї виникла заборгованість, яка станом на 19 вересня 2018 року відповідно до розрахунку заборгованості, наданої позивачем становила - 60 526,50 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 31 575,16 грн.; заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом- 12 973,66 грн 39 коп.; заборгованість за пенею - 12 622,13 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф (процентна складова) - 2 858,55 грн.

Із витягу з кримінального провадження №0002036 вбачається, що повідомлення ОСОБА_1 про вчинений щодо неї злочин внесено в ЄРДР 05.12.2017 року, розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом вчинення крадіжки ст.185 ч.1 КК України. Фабула справи: 05.12.2017 р. до Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області з письмовою заявою звернулася ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що невстановлена особа у період з 30.11.2017 року по 01.12.2017 року, таємно з банківської карти "ПриватБанк" № НОМЕР_1 здійснила крадіжку грошових коштів, сума яких підлягає встановленню, а також отримала кредит готівкою в "Money Veo" на суму 3500,00 грн. (а.с.44).

У п.2.1.1.2.20 Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що клієнть несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами.

Згідно п. 2.1.1. 7.4 Умов та Правил надання банківських послуг держатель картки несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення Держателя картки до Банку та заяви про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, якіне супроводжуються авторизацією, до моменту постанови карти в СТОП-ЛИСТ платіжною системою, а в разі підключення до послуги «Екстренні гроші», також протягом часу блокування платіжної карти.

Нормами статті 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України» платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі - учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації.

Відповідно до п.5 розділу VІ Положення №705 «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції які не виконувались користувачем.

У п.6 розділу VІ Положення №705 зазначено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначени ним юридичну особу в спосіб передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем бану, ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Відповідно до п.1.1.2.1.21 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобов`язується негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до Колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту про трату/ викрадення Карти, сім-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-їх осіб). До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи несанкціоновані транзакції по рахунку відповідача мали місце 30 листопада та 01 грудня 2017 року, а в правоохоронні органи Усольцева М. Л . із заявою про вчинення щодо неї злочину звернулася 05 грудня 2017 року, тобто після спливу шести днів з моменту першої несанкціонованої транзакції, доказів тому, що відповідач звернулася до Банку з письмовою заявою у терміни передбачені договором, матеріали справи не містять.

Отже, відповідач ОСОБА_1 повинна нести відповідальність перед банком за здійснення несанкціонованих транзакцій по її рахунку, оскільки вона негайно не повідомила банк про несанкціоновані транзакції по її карткових рахунках.

Наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача ОСОБА_1 до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення її від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними.

Однак суд першої інстанції на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не встановив чи вживала відповідач необхідних заходів, передбачених у випадку несанкціонованих транзакцій Умовами і Правилами надання банківських послуг, зокрема: чи проінформувала про це банк у терміни передбачені договором.

Крім того, не надав оцінку доводам ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Не врахував, що до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК України (крадіжка), ОСОБА_1 звернулася 05 грудня 2017 року, а переказ коштів з її картки відбувся перший раз відбувся 30 листопада 2017 року.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, колегія суддів вважає невірними.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 25.01.2012 року визначено нульовий кредитний ліміт по платіжній картці, процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, стягнути як тіло кредиту, факт отримання якого відповідач не заперечує, так і заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір тіла кредиту, зміну розміру кредитного ліміту, розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 січня 2012 року, посилався на тарифи обслуговування кредитних карт та Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці тарифи та Умови і Правила надання банківських послуг розуміла відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 25 січня 2012 року анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем платіжної картки взагалі містили умови, зокрема й щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 січня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (жовтень 2018 року).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про порядок зміни кредитного ліміту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують цих обставин.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, оскільки вони не підписані відповідачем, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 .

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 31 575, 16 грн., в іншій частини вимоги позивача не можуть бути задоволенні, у зв`язку з чим рішення суду на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір в розмірі -2253,60 що відповідно до задоволеної частини позову, становить 51% від сплаченого АТ КБ «Приватбанк» судового збору за розгляд позову судом першої інстанції та розгляд апеляційної скарги судом апеляційної інстанції в сумі 4405 грн.

Керуючись ст.ст.367,369,374,376,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 25.01.2012 в сумі 31 575,16 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 2253,60 грн..

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: