Справа № 753/922/18 Головуючий 1 інстанція- Мицик Ю.С.
Провадження № 22-ц/824/7561/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14 березня 2019 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про стягнення в порядку регресу виплаченого відшкодування,-

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулосядо суду із вказаним позовом,який мотивований тим, що 18 травня 2016 року відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Honda» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на вул.Леніна у селі Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області порушив ПДР і допустив зіткнення із автомобілем «Suzuki» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 Вина відповідача ОСОБА_1 у порушенні ПДР і скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року про накладення стягнення у вигляді штрафу.

Вказував, що автомобіль «Suzuki» належить на праві власності ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якої була застрахована за договором обов`язкового страхування в ПрАТ «АСК «Інго Україна». Внаслідок ДТП автомобіль «Suzuki» отримав пошкодження. Згідно звіту № 318 від 01 червня 2016 року вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням зносу становить 191831,67 грн.

На дату скоєння ДТП відповідач ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а тому власник пошкодженого автомобіля «Suzuki» ОСОБА_3 з метою отримання відшкодування звернулася до МТСБУ із відповідною заявою, до якої додала свій поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ 9357533, термін дії із 17 травня 2016 року по 16 травня 2017 року. Виконуючи свої обов`язки перед страхувальником, передбачені ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ 11 липня 2016 року здійснило виплату страхового

- 2 -

відшкодування у максимальному розмірі, передбаченом страховим полісом, а саме в розмірі 100000 грн.

Посилаючись на ст.1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач просив стягнути з відповідача на його користь в порядку регресу виплачене відшкодування в розмірі 100000 грн. та судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 14 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь МТСБУ в порядку регресу виплачене відшкодування у розмірі 1000000 грн. та судовий збір у розмірі 1762 грн.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, щойого цивільно-правова відповідальність була застрахована за чинним на той час договором обов`язкового страхування в ПрАТ «СК «Україна» за полісом № АІ/5587179, а тому ОСОБА_3 безпідставно звернулася до МТСБУ для отримання відшкодування, а страхове бюро в порушення вимог закону здійснило виплату відшкодування потерпілій. Хоча рішенням Господарського суду м.Києва від 09 листопада 2018 року договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5587179, укладений 26 червня 2015 року між ним та ПрАТ «СК «Україна», визнано недійсним, проте вважає, що застосування судом при вирішенні спору положень ч.1 ст.236 ЦК України про недійсність правочину з моменту його вчинення є помилковою. Суд дав невірну оцінку факту направлення йому повідомлення про проведення огляду належного потерпілій автомобіля «Suzuki» не за адресою його реєстрації і проживання. Суд не звернув уваги, що він заперечував не лише проти розміру шкоди, але і щодо письмового доказу, яким є звіт № 318 від 01 червня 2016 року, який виконаний оцінювачем ОСОБА_4 за відсутності відомостей про наявність його в реєстрі оцінювачів, копія сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 16416/14 від 12 травня 2014 року видана не на ім`я оцінювача, а на ім`я фізичної особи ОСОБА_5 , який оцінку не здійснював, а відтак дії ФОП ОСОБА_5 по передорученню проведення експертизи ОСОБА_4 є неправомірними, а останній вийшов за межі доручення, визначивши розмір матеріального збитку. Окрім того, згідно консультації судового експерта № 4 від 15 лютого 2018 року є докази вважати, що оцінювачем застосована невірна методика оцінки автомобіля. Суд не врахував, що чинне законодавство не передбачає обов`язків відповідача проводити експертизу, а тому посилання суду не це безпідставні, бо саме на позивачеві лежить обов`язок довести правомірність своїх вимог. Судом не встановлено початок строку дії страхового полісу потерпілої сторони.

МТСБУ та ПрАТ «СК «Україна» отримали копію ухвали апеляційного суду про відкриття провадження і копію апеляційної скарги, що стверджується поштовими повідомленнями, однак правом на подання відзиву не скористалися.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 100000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в

- 3 -

порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у зв`язку із відшкодуванням МТСБУ власнику автомобіля «Suzuki» ОСОБА_3 шкоди, завданої з вини відповідача ОСОБА_1 внаслідок порушення останнім правил дорожнього руху при керуванні джерелом підвищеної небезпеки, у МТСБУ виникло право зворотньої вимоги (регресу) до відповідача у розмірі виплаченого відшкодування.

При цьому суд виходив з того, що відшкодування здіснене МТСБУ потерпілій правомірно у порядку встановленому законом з урахуванням відсутності у відповідача поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1166 ЦК України шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За положеннями ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Згідно ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час ДТП.

Відповідно до пп.«а» п.41.1 ст.41 вказаного Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, зокрема у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно положень п.38.2.1 ст.38 вказаного Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, що спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 травня 2016 року на вул.Леніна у селі Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської сталася ДТП за участю автомобілів «Honda» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_1

- 4 -

ОСОБА_1 та «Suzuki» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 Дана ДТП сталося внаслідок порушення відповідачем п.2,3 (б), 13.1 ПДР, зокрема ОСОБА_1 під час руху не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості руху та бокового інтервалу, в результаті чого допустив зіткнення із автомобілем «Suzuki», який рухався в зустрічному напрямку.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у порушенні ПДР і скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу.

В результаті ДТП автомобіль «Suzuki» отримав механічні пошкодження. Згідно звіту № 318 від 01 червня 2016 року вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням зносу становить 191831,67 грн.

Окрім того, вказаним звітом визначено, що вартість завданого власнику автомобіля «Suzuki» матеріального збитку становить 276288,64 грн., що відповідає ринковій вартості автомобіля, оскільки його ремонт коштує дорожче - 355724,95 грн. і є економічно недоцільним.

Автомобіль «Suzuki», який належить на праві власності ОСОБА_3 , був застрахований у ПрАТ «АСК «Інго Україна» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що стверджується страховим полісом № АЕ 9357533 із терміном дії із 17 травня 2016 року по 16 травня 2017 року.

Також судом встановлено, що на момент скоєння ДТП відповідач ОСОБА_1 надав поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5587179, виданий 26 червня 2015 року ПрАТ «СК «Україна», у відношенні якої розпорядженням Нацкомфінпослуг від 03 квітня 2015 року № 656 було зупинено дію ліцензії на провадження страхової діяльності у формі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а розпорядженням Нацкомфінпослуг від 30 квітня 2015 року № 905 цю ліцензію ПрАТ «СК «Україна» анульовано.

Отже, страховик ПрАТ «СК «Україна» за відсутності ліцензії не мав права видавати відповідачу поліс обов`язкового страхування, у зв`язку з чим власник пошкодженого автомобіля «Suzuki» ОСОБА_3 з метою отримання відшкодування 23 травня 2016 року звернулася до МТСБУ із відповідною заявою і позивач, виконуючи передбачені законом обов`язки, виплатив потерпілій страхове відшкодування у максимальному розмірі, передбаченому її страховим полісом, а саме в розмірі 100000 грн.

За таких обставин, з огляду на те, що позивач МТСБУ відшкодував власнику автомобіля «Suzuki» ОСОБА_3 шкоду, завдану з вини відповідача ОСОБА_1 як володільця автомобіля «Honda» і винуватця ДТП, то суд вірно задоволив позовні вимоги і стягнув із відповідача на користь позивача в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 1000000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за чинним на той час договором обов`язкового страхування в ПрАТ «СК «Україна» за полісом № АІ/5587179, а тому ОСОБА_3 безпідставно звернулася до МТСБУ для отримання відшкодування, яке у свою чергу без законних підстав здійснило їй виплату, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до ч.1 ст.984 ЦК України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

- 5 -

У п.49.1 ст.49 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності має право здійснювати страховик, який: має ліцензію на здійснення даного виду страхування; є членом МТСБУ.

Таким чином, укладати договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів має право лише страховик, який має чинну ліцензію на здійснення даного виду страхування.

Як вище вказувалосяполіс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5587179, був виданий відповідачу 26 червня 2015 року, тобто через два місяці після того, як розпорядженням Нацкомфінпослуг від 30 квітня 2015 року було анульовано ліцензію ПрАТ «СК «Україна» на провадження страхової діяльності у формі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За таких обставин, видача страховиком відповідачу полісу після анулювання ліцензії, тобто без законних підстав, не породжує у ПрАТ «СК «Україна» обов`язку щодо виплати відшкодування потерпілій стороні, якій завдано шкоди відповідачем, а відтак потерпіла ОСОБА_3 правомірно звернулася із заявою до МТСБУ про виплату відшкодування, а страхове бюро правомірно провело його виплату.

Посилання відповідача у скарзі на те, що хоча рішенням суду договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5587179, укладений 26 червня 2015 року між ним та ПрАТ «СК «Україна», визнано недійсним, проте суд помилково застосував положення ч.1 ст.236 ЦК України щодо недійсності правочину з моменту його вчинення, безпідставні.

Встановлено, що рішенням Господарського суду м.Києва від 09 листопада 2018 року у справі № 910/6517/18 за позовом МТСБУ, розглянутої у межах справи № 910/842/18 про банкрутство ПрАТ «СК «Україна», визнано недійсним договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5587179, укладений 26 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Україна» з огляду на його укладення страховиком за відсутності у нього ліцензії.

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За таких обставин, суд першої інстанції при розгляді справи вірно врахував положення вказаних правових норм і прийшов до висновку, що на момент скоєння ДТП відповідач як власник транспортного засобу не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, бо наданий ним поліс є недійсним з моменту його видачі, що у свою чергу підтверджує правомрність дій МТСБУ по виплаті потерпілій стороні відшкодування.

Доводи скарги про невірну оцінку судом факту направлення відповідачу повідомлення про проведення огляду належного потерпілій автомобіля «Suzuki» не за адресою його реєстрації і проживання не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позову. Такі доводи не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки, посилаючись на наведену обставину, яка знайшла підтвердження в суді першої інстанції, відповідач не пояснив суду яким чином його відсутність при огляді автомобіля потерпілої сторони вплинула на визначення розміру завданого потерпілій стороні збитку, зокрема, що при огляді автомобіля оцінювачем були зазначені пошкодження, яких в дійсності не було, чи зазначені відмінні від наявних тощо, таких доказів відповідачем не надано.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги щодо невірної

- 6 -

оцінки судом письмового доказу, яким є звіт № 318 від 01 червня 2016 року, який на думку скаржника виконаний оцінювачем ОСОБА_4 за відсутності відомостей про наявність його в реєстрі оцінювачів, при тому, що копія сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 16416/14 від 12 травня 2014 року видана не на ім`я оцінювача, а на ім`я ФОП ОСОБА_5 , який безпідставно передоручив проведення експертизи ОСОБА_4 , який у свою чергу вийшов за межі доручення, визначивши розмір матеріального збитку.

Судом встановлено, що звіт № 318 від 01 червня 2016 року про оцінку автомобіля «Suzuki» викониний ФОП ОСОБА_5 на підставі доручення МТСБУ № 33643 від 27 травня 2016 року. Безпосереднє проведення оцінки доручено оцінювачу ОСОБА_4 (має вищу технічну освіту, кваліфікацію аварійного комісара (свідоцтво № 806 ), свідоцтво Фонду держмайна України про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 5069 від 27 грудня 2006 року) та ОСОБА_5 , (має вищу технічну освіту, кваліфікацію судового-експерта товарознавця (свідоцтво № 416), свідоцтво Фонду держмайна України про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 852 від 07 травня 2002 року).

Отже, по-перше, вказаний звіт № 318 від 01 червня 2016 року виконаний суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , який додав до звіту відповідний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий Фондом держмайна України 12 травня 2014 року (а.с.24).

По-друге, звіт виконаний спільно двома оцінювачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що зазначено у вступній частині і стверджується їх двома підписами у звіті, а не одним ОСОБА_4 якому начебто було передоручено його виконання, як помилково вважає скаржник (а.с.20).

По-третє, оцінювачі додали до звіту документи, які підтверджують їх статус, в тому числі свідоцтво Фонду держмайна України про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів та свідоцтво судового-експерта товарознавця (а.с.24).

При розгляді справи відповідач не надав доказів, що особи, які виконали звіт, не мають статус оцінювачів чи експерта, доводи скарги в цій частині носять характер припущень, а тому відхиляються судом.

Це ж стосується доводів про вихід оцінювачів за межі дослідження, які спростовуються вступною частиною звіту, де оцінювачі чітко зазначили мету оцінки, яка в тому числі включає визначення ринкової вартості автомобіля, вартості відновлювального ремонту та вартості матеріального збитку, завданого потерпілій стороні внаслідок ДТП (а.с.16).

Отже, даний звіт є належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказом у розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України.

Доводи скарги про те, що згідно консультації судового експерта № 4 від 15 лютого 2018 року є докази вважати, що оцінювачем застосована невірна методика оцінки автомобіля, колегія суддів відхиляє як безпідставні. Із змісту даної консультації вбачається, що вона відповідає звіту оцінювачів в частині застосування Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів від 24 листопада 2003 року, зокрема в частині того, що оцінювачі вірно визначили вартість завданого власнику автомобіля «Suzuki» матеріального збитку у розмірі ринкової вартості автомобіля, оскільки його ремонт коштує дорожче і є економічно недоцільним. Водночас у даній консультації запропоновано визначати матеріальний збиток за допомогою розрахунку вартості утилізації автомобіля, проте Методика не містить обов`язковості цих вимог і вказує на інший порядок розрахунку матеріального збитку. Отже, консультації судового експерта № 4 від 15 лютого 2018 року, на які посилається скаржник, не містять переконливих висновків щодо невідповідності вимогам нормативних документів застосованої методики оцінки, яка до речі грунтується на національному законодавстві України.

- 7 -

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у випадку не згоди із звітом згідно приписів ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідач зобов`язаний його спростувати, надавши про це належні докази, зокрема інший висновок чи звіт експерта, в якому б було наведено інший розрахунок вартості автомобіля чи його ремонту, чого відповідачем не зроблено.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі згідно ст.106 ЦПК України відповідачі мали можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування розрахунку боргу, проте не зробили цього.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Окрім того, відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що із відповідача стягнуто відшкодування в межах ліміту у розмірі 100000 грн., в той час, як згідно звіту вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням зносу становить 191831,67 грн. Заперечуючи проти звіту відповідач не надав ніяких доказів, що вартість відновлювального ремонту автомобіля не 191831,67 грн., а нижча за 100000 грн., які виплачені потерпілій, що у свою чергу свідчить про відсутність порушення його прав.

З викладених підстав колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача у скарзі на те, що чинне законодавство не передбачає обов`язків відповідача проводити експертизу, бо саме на позивачеві лежить обов`язок довести правомірність своїх вимог. Такі доводи суперечать приписам процесуального закону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України), який незалежно від статусу покладає на кожну сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які кожна сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Твердження відповідача у скарзі про те, що не встановлено початок строку дії страхового полісу потерпілої ОСОБА_3 № АЕ 9357533, спростовуються матеріалами справи, в яких наявна копія полісу, виданого ПрАТ «АСК «Інго Україна», з якої вбачається, що договір обов`язкового страхування укладено 17 травня 2016 року, страховий платіж у розмірі 1181,95 грн. сплачено ОСОБА_3 17 травня 2016 року, термін дії плісу - із 17 травня 2016 року по 16 травня 2017 року (а.с.13). Ці ж обстаивни підтвердила ПрАТ «АСК «Інго Україна» своїм листом від 11 квітня 2018 року (а.с.97).

Окрім того, відповідно до п.2.1.5 Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 673 від 27 жовтня 2011 року договір страхування набирає чинності з моменту, зазначеного у полісі обов`язкового страхування, що посвідчує укладання такого договору.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не

- 8 -

перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 14 березня 2019 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: