П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року м. Київ

Справа № 756/13400/18

Провадження: № 22-ц/824/7888/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Андрейчука Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Мотивував свої вимоги тим, що 11 грудня 2003 року ОСОБА_2 взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 7000,00 грн., видавши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. 22 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачеві в позику грошові кошти у сумі 40000,00 грн. Ще 50000,00 грн. ОСОБА_2 отримав в позику за договором від 22 грудня 2003 року.15 грудня 2004 року відповідач взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти у сумі 12700,00 грн., про що також видав розписку про отримання грошових коштів. Проте, кошти, отримані в борг, відповідач досі не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов`язань, взятих на себе за договорами позики. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 грудня 2009 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договорами позики у сумі 109 700,00 грн., проценти за користування позикою у сумі 169 700,01 грн., інфляційні збитки у сумі 77 060,78 грн. Однак, рішення суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 досі не виконане.

За таких обставин просив суд стягнути з відповідача проценти за користування позикою у сумі 133 258,85 грн. та інфляційні збитки у сумі 96 613,00 грн., нараховані за період з 01 червня 2014 до моменту звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у сумі 44 863,85 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у сумі 704,80 грн. в дохід держави.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму інфляційних витрат в розмірі 44 863,83 грн. та відсотки за користування коштами в розмірі 110 248,89 грн., а разом 155 112,74 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано та не досліджено в повному обсязі всіх обставин справи, документів та доказів, попередніх прийнятих рішень суду апеляційної інстанції, Вищого спеціалізованого суду та Верховного Суду, які вступили в законну силу. Вказує, що інфляційні витрати нараховуються за весь час, за весь період прострочення, при цьому він має право на стягнення також і відсотків за користування коштами. Скаржник зазначає, що сума відсотків за користування коштами складає 110 248,89 грн., суд першої інстанції до розгляду справи віднісся поверхнево, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Борух В.А, посилається на, що кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про стягнення всієї суми заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 травня 2019 року справу призначено до розгляду.

29 травня 2019 року ОСОБА_1 надав відповідь на відзив, в якій вказав, що постанова Верховного Суду від 28.03.2018 року, на яку посилається сторона відповідача, повністю скасовує виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань та стимулює боржника не виконувати в подальшому умов договорів позики.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав викладених в ній.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Борух В.А. заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, 11 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 7000 грн. На підтвердження укладення між сторонами договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було видано розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 7000 грн. Строк повернення коштів у розписці не зазначений (а. с. 75).

22 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого позивач надав відповідачеві в позику грошові кошти у сумі 40000 грн. на строк до 22 грудня 2004 року (а. с. 76).

У цей день згідно з додатком до договору позики від 22 грудня 2003 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в позику грошові кошти у сумі 50000 грн. на строк до 22 грудня 2004 року. Проценти за користування позикою 2250 грн. щомісячно (а. с. 77).

15 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 12700 грн. на строк до 15 червня 2005 року. На підтвердження укладення між сторонами договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем також було видано розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 12700 грн. (а. с. 78)

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 грудня 2009 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договорами позики у сумі 109 700 грн., проценти за користування позикою у сумі 169 700,01 грн., інфляційні збитки у сумі 77 060,78 грн. До теперішнього часу це судове рішення відповідачем не виконане.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частини 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та відхилив аргументи позивача про те, що на підставі статтей 536, 1048 ЦК України він має право нараховувати проценти за користування позикою до повного погашення заборгованості.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у встановлений договором строк.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Разом з тим, після спливу строку дії договору, що відповідає строку дії договору, припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18, відповідно до якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Матеріали справи свідчать, що грошові кошти, отримані в позику за договором від 11 грудня 2003 року, ОСОБА_2 зобов`язаний був повернути до 23 жовтня 2005 року (відповідно до статей 161, 165 ЦК УРСР, який був чинним на момент укладання договору позики від 11 грудня 2003 року). У договорах позики від 22 грудня 2003 року встановлено кінцевий термін повернення суми позики - 22 грудня 2004 року, а у договорі позики від 15 грудня 2004 року - 15 червня 2005 року.

Таким чином, право позивача нараховувати проценти припинилось зі спливом строків кредитування та після спливу вищезазначених дат проценти за вказаними договорами позики не нараховуються.

Також, такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що 3 проценти річних, які передбачені статтею 625 ЦК України, нараховуються за такою формулою: сума заборгованості х кількість днів прострочення х 3 : 100 : 365.

Отже, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 не було заявлено вимог щодо стягнення 3 процентів річних з відповідача, нарахованих за наведеною вище формулою, азі змісту його позову та апеляційної скарги убачається, що ним помилково ототожнено право вимоги процентів, що передбачені статтею 625 ЦК України, та процентів відповідно до вимог ст.1048 ЦК України, нарахування яких припиняється після спливу строків дії договорів позики. На підставі ст.625 ЦК України ОСОБА_1 порушив питання лише щодо стягнення інфляційних втрат

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Посилання скаржника на той факт, що інфляційні витрати нараховуються за весь час прострочення, колегія суддів вважає несприйнятливими та такими, що не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених вище норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 року у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 в ході розгляду в суді першої інстанції, а саме 18.03.2019 року, надав суду заяву про застосування строків позовної давності, що було враховано судом першої інстанції у відповідності до вимог ЦПК України та суму інфляційних витрат нараховано за останні 3 роки, які передували подачі позову.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає правильним, а відтак, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не убачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 07 червня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль