Постанова

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 466/8857/15-ц

провадження № 61-11700св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 03 липня 2017 року в складі судді Свірідової В. В. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 січня 2018 року в складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 1982 року до 25 червня 2008 року.

За час спільного проживання в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у власність квартиру АДРЕСА_1 (на даний час назву вулиці та номер будинку змінено на АДРЕСА_1 , яка була придбана за рахунок коштів від продажу квартири АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_5 . Спірна квартира була оформлена на відповідача.

Вказував, що з початку 2000-х років і по даний час позивач постійно працює та проживає за кордоном і деколи прибуває в Україну. Про наявність судового рішення про розірвання шлюбу дізнався у 2013 році.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просив: поділити спільне майно подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; виділити ОСОБА_1 1/2 частину вказаної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 03 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, тому відсутні підстави для її поділу між сторонами.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 15 січня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 2 289,91 грн, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 535,92 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набута ними під час перебування в шлюбі та спільного проживання. Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільного сумісного майна подружжя, зокрема, що квартира АДРЕСА_1 придбана за її особисті кошти. Надана відповідачем рукописна розписка про позику грошей від 14 вересня 1997 року, яку заперечує позивач, не може бути доказом, що такі кошти позичалися особисто ОСОБА_2 з метою придбання квартири особисто нею, а не для сім`ї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та змінити рішення суду першої інстанції, відмовивши у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції за встановлених у справі обставин дійшов помилкового висновку про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя. Також суд не правильно застосував норми матеріального права, якими визначено порядок поділу майна подружжя.

Апеляційний суд також дійшов помилкового висновку, що надана відповідачем розписка не підтверджує факту придбання вищевказаної квартири за її особисті кошти. Крім того, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та порушив принцип диспозитивності.

Позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого відповідач заявила в суді першої інстанції, проте суди на вказані обставини уваги не звернули. ОСОБА_1 не подав доказів, які підтверджують, що про порушення свого права він дізнався лише у 2013 році. Позивач знав про розірвання шлюбу з 2008 року, тому у задоволенні позову має бути відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 березня 2019 справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 липня 1982 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 25 червня 2008 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу від 14 травня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис від 14 травня 2010 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 01 жовтня 1997 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Хом`як А. П., ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 (на даний час назву вулиці та номер будинку змінено на АДРЕСА_1 ).

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 20 жовтня 1997 року.

Суд також встановив, що ОСОБА_1 з 2000-х років перебуває за кордоном. Вказану обставину сторони не заперечують.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Судами встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано у період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Аналогічна за змістом норма закріплена у статті 70 СК України.

Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Апеляційний суд встановив, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_2 у власність на підставі чинного договору купівлі-продажу квартири від 01 жовтня 1997 року, укладеного під час перебування сторін у шлюбі, і що така квартира не є особистою власністю відповідача в контексті норм статті 24 КпШС України.

Встановивши наведені обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по 1/2 її частині.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції за встановлених у справі обставин дійшов помилкового висновку про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки презумпцію спільного сумісного майна подружжя закріплена нормами матеріального права, а відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказана квартира придбана за її особисті кошти.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що надана відповідачем розписка підтверджує факт придбання вищевказаної квартири за її особисті кошти, оскільки з її змісту не вбачається, що вказані у ній кошти були отримані не в інтересах сім`ї, а відповідно до норм процесуального права доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та порушив принцип диспозитивності, не заслуговують на увагу, оскільки застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно з частиною другою статті 5 ЦПК України суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки про порушення свого права він дізнався у 2013 році, а до суду з цим позовом він звернувся у жовтні 2015 року, тобто у межах визначеного законом строку позовної давності. Разом з тим, факт перетину позивачем, який проживав у спірний період за межами України, державного кордону не підтверджує його обізнаності про порушення прав та інтересів. При цьому відповідач не надала доказів, що ОСОБА_1 з 2008 року було відомо про рішення суду, яким розірвано шлюб між сторонами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 03 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк