Постанова

Іменем України

11 березня 2019 року

м. Київ

справа № 201/4408/16-ц

провадження № 61-35913св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

представники позивача: Таран Микола Вікторович, Виговська Аліна Костянтинівна, Горячев АртемВіталійович,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Наумової О. С. від 03 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М. від 01 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення збитків.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_7 укладено договір фінансового лізингу від 11 лютого 2013 року, відповідно до умов якого товариство передало у користування ОСОБА_7 об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Audi Q7 3,0 TDI, 2012 року випуску, а останній зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплачувати кошти згідно графіку виплат лізингових платежів на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 93 123,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 37 249,20 доларів США.

Посилаючись на те, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов вказаного договору та для вчинення дій з примусового повернення автомобіля позивачем залучались сторонні організації, у зв'язку з чим він поніс витрати на загальну суму 145 569 грн 51 коп., а також вважаючи, що відповідач повинен компенсувати упущену вигоду у вигляді плати за фактичний час користування автомобілем у розмірі 399 677 грн 19 коп., з урахуванням зменшення позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило стягнути з відповідача 545 246 грн 70 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторонами не додержано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, то цей договір є нікчемним і не створює наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому вимоги позивача про стягнення збитків у зв'язку із невиконанням нікчемного договору не підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Короткий зміст вимог заперечення на касаційну скаргу

У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення відповідача на касаційну скаргу, у яких останній просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 201/4408/16-ц з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій зроблено хибний висновок про необхідність нотаріального посвідчення договору про фінансовий лізинг у зв'язку із невірним застосуванням норм матеріального права, оскільки з аналізу положень статті 806 ЦК України та частини першої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» вбачається, що договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, має бути викладений у простій письмовій формі та не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій вірно визначили норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що 11 лютого 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_7 було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого товариство передало у користування ОСОБА_7 об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Audi Q7 3,0 TDI, 2012 року випуску, а останній зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплачувати кошти згідно графіку виплат лізингових платежів на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 93 123,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 37 249,20 доларів США.

Відповідно до умов лізингу, якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, позивач має право розірвати договір і витребувати об'єкт лізингу, у т.ч. у примусовому порядку за виконавчим написом нотаріуса. У разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язувався повернути об'єкт лізингу. Якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкту лізингу, позивач має право вилучити об'єкт лізингу без попередньої згоди відповідача.

Судами установлено, що позивачем надсилалися відповідачу нагадування про несплату, направлялась вимога про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору. У зв'язку із тим, що об'єкт лізингу не був своєчасно повернутий, на вимогу позивача приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис про повернення транспортного засобу, після чого державною виконавчою службою відкрито виконавче провадження з виконання цього напису, описано та арештовано майно, автомобіль повернуто позивачеві.

Посилаючись на те, що для вчинення дій з примусового повернення автомобіля позивачем залучались сторонні організації, в зв'язку з чим він поніс витрати на загальну суму 145 569 грн 51 коп., а також вважаючи, що відповідач повинен компенсувати упущену вигоду у вигляді плати за фактичний час користування автомобілем у розмірі 399 677 грн 19 коп., ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило стягнути з відповідача 545 246 грн 70 коп.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Так, згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

З огляду на зазначене, у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача збитків за нікчемним договором фінансового лізингу у зв'язку із недотриманням сторонами вимог чинного законодавства України щодо його нотаріального посвідчення.

Цей висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило