ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1125/19 Справа № 202/4078/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Волошин Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Демченко Е.Л., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_4, Реєстраційна служба ДМУЮ Дніпропетровської області про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень, посилався на те, що під час розгляду цивільної справи №202/5980/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, останньою до суду була надана копія договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 31 травня 2012 року серії ВРЛ № 728329, який 31 травня 2012 року був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_4 і зареєстрований в реєстрі за №78. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 передала в дар ОСОБА_3 вищезазначену квартиру. Разом із цим, про те, що ОСОБА_1 здійснила відчуження даної квартири позивач не знав, своєї згоди на вчинення цього правочину не надавав, у звязку із чим відбулось пряме порушення його права власності на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. З 21 квітня 1990 року до 31 березня 2014 року позивач та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видане Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 25 травня 2006 року на імя ОСОБА_1 та 31травня 2006 року зареєстровано право власності. Таким чином спірна квартира була придбана в період шлюбу та є обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 У відповідності до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення договору дарування квартири з боку ОСОБА_1, необхідна була згода позивача. Оскільки позивач своєї згоди на укладення договору дарування квартири від 31 травня 2012 року не надавав, вищезазначений договір згідно ст.203, 215, 216 ЦК України повинен бути визнаний недійсним.

Враховуючи викладене, позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету і підстав позову від 13 липня 2017 року, просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 31 травня 2012 року серії ВРЛ № 728329, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 31 травня 2012 року серії ВРЛ №728329, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму несплаченого судового збору у розмірі 121 грн. 80 коп. з кожного.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 квітня 1990 року до 31 березня 2014 року.

Квартира АДРЕСА_4 придбана ОСОБА_1 у 2006 році під час перебування у шлюбних відносинах і відповідно до ст.60 СК України є обєктом права спільної сумісної власності.

Зі змісту договору дарування квартири АДРЕСА_5 від 31 травня 2012 року, надрукованому на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВРЛ №728329 вбачається, що ОСОБА_1 подарувала своєму сину ОСОБА_5 зазначену квартиру ( а.с. 5).

Проте судом встановлено, що даний договір приватним нотаріусом ОСОБА_4 не посвідчувався, як не посвідчувався цей договір і приватним нотаріусом ОСОБА_6, серія і номер бланку якого використані для друкування змісту договору дарування від 31 травня 2012 року.

Зазначене підтверджується копією інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, яка містить інформацію, що спеціальний бланк нотаріальних документів серії ВРЛ №728329 отриманий приватним нотаріусом ОСОБА_6 16 червня 2011 року та використаний ним 25 липня 2011 року для посвідчення довіреності в м. Дружківка Донецької області (а.с. 40).

Крім того, оглядом в судовому засіданні реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса ОСОБА_4 встановлено, що 31 травня 2012 року договір дарування вищезазначеної квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не посвідчувався.

З дослідженої в судовому засіданні виписки з особистої книги обліку надходження бланків приватного нотаріуса ОСОБА_4 видно, яку кількість бланків, їх серії і номер отримала приватний нотаріус ОСОБА_4 в період з 13 лютого 2012 року по 18 травня 2012 року. Спеціального нотаріального бланку серії ВРЛ № 728329 ОСОБА_4 отримано не було (а.с.120).

Також судом встановлено, що печатку, зразок якої міститься на договорі дарування від 31 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, приватний нотаріус ОСОБА_4 18 грудня 2009 року здала в дозвільну систему УМВС в Дніпропетровській області для знищення ( а.с. 121-124).

Крім того, в судовому засіданні приватний нотаріус ОСОБА_4 підтвердила той факт, що спірний договір дарування вона не посвідчувала.

В судовому засіданні встановлено, що письмової, нотаріальної згоди на укладення договору дарування квартири АДРЕСА_4 від 31 травня 2012 року ОСОБА_2 не надавав.

Крім того, як зазначив ОСОБА_2 у судовому засіданні, про існування вищезазначеного договору йому стало відомо лише під час розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Згідно ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції правильно виходив з вимог ст. 65 СК України та ст.ст. 215, 216 ЦК України, а також з того, що в матеріалах справи відсутня письмова згода ОСОБА_2 на укладання договору дарування квартири АДРЕСА_4 від 31 травня 2012 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач не заперечував проти укладення оспорюваного договору дарування квартири та особисто займався оформленням усіх документів у нотаріуса, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на підтвердження вказаного скаржником суду не надано будь-яких доказів, натомість в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які вказують, на те, що ОСОБА_2 письмової згоди на укладання договору дарування квартири не надавав.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що наявність на спеціальному бланку договору дарування квартири печатки та підпису нотаріуса свідчить про те, що такий договір дійсно укладався та посвідчувався нотаріусом є безпідставними, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, реєстром для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса ОСОБА_4, випискою з особистої книги обліку надходження бланків приватного нотаріуса ОСОБА_4 та квитанцією №0533 від 18 грудня 2009 року про здачу печатки в дозвільну систему УМВС в Дніпропетровській області для знищення.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції при розгляді даної справи допущено не було.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

ОСОБА_7

ОСОБА_8