ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4210/19 Справа № 184/1301/18 Суддя у 1-й інстанції - Гукова Р. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2018 року, яке постановлено суддею Гуковою Р.М. у м. Покров Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 29 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що їй на підставі спадкового договору, належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстрована, однак не проживає онука колишнього власника будинку - ОСОБА_2 та двоє її неповнолітніх дітей. Факт реєстрації відповідача в будинку позивача створює для неї перешкоди у вільному розпорядженні своїм майном, зокрема, позивач не може отримати субсидію. Відповідач не є членом сім`ї позивача, власних речей в будинку не зберігає та не сплачує житлово-комунальні послуги в ньому, не бажає у добровільному порядку знятись з реєстрації.

На підставі наведеного вище, на підставі ст.ст.317,319,321,391 ЦК України, позивач просила суд визнати відповідача такою,що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2018 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у сумі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи.

Зокрема, судом при постановленні рішення належним чином не враховано, що відповідач та її неповнолітні діти були правомірно зареєстровані у спірному будинку, а тому відповідно до вимог ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні із власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також посилається на те, що відповідно до ЖК України припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишнього члена сім`ї власника житла користування займаним житловим приміщенням.

Крім того відповідач посилається на те, що зняття її з реєстрації буде суперечити вимогам ст. 29 ЦК України, згідно якої місце проживання малолітніх дітей реєструється з одним із батьків.

Також відповідач посилається на те, що Орджонікідзевським міським судом 18.03.2015 року вже було винесено рішення з тими самими позовними вимогами та тих самих підстав, тому провадження по справі необхідно закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України а однією із умов спадкового договору, за яким позивач отримала спірний будинок, зоврема п.6 договору, сторонами було обумовлено, що при переході права власності на будинок не будуть порушуватися права та законні інтереси інших осіб, у тому числі і малолітніх.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне а обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивачу на підставі спадкового договору № 813 від 21.04.2012 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.8).

Згідно копії домової книги, за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.9-10).

Відповідач по справі ОСОБА_2 була зареєстрована у спірному житловому будинку в 2005 році попереднім власником вказаного житлового будинку ОСОБА_5 .

Відповідно до Акту голови квартального комітету № 563 від 07.06.2018 року про встановлення факту проживання, за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , однак з моменту реєстрації в будинку не проживають (а.с.13).

Крім того, згідно довідки ПМКП «Саночистка» № 60 від 11.04.2016 року нарахування на ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 призупинено, як на тимчасово відсутніх мешканців з 30.11.2016 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для його задоволення, оскільки відповідач тривалий час за місцем своєї реєстрації не проживає, до членів сім`ї власника будинку не належить, а є членом сім`ї попереднього власника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Між тим, за положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Установивши, що ОСОБА_1 є власником спірного домоволодіння, а відповідач ОСОБА_2 , яка є членом сім`ї колишнього власника, чинить їй перешкоди у реалізації свого права власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушене право власності позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги відповідача те, що вона та її неповнолітні діти були правомірно зареєстровані у спірному будинку, а тому відповідно до вимог ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні із власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, оскільки відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом.

Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Оскільки житлові права членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього житлового приміщення, то припинення права власності особи на житло припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

Однією з підстав припинення права власності відповідно до статті 346 ЦК України є відчуження свого майна власником.

Зазначене відповідає правовому висновку, який міститься у Постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14. Крім того, тотожного висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 595/1271/16-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у спірному житловому будинку в 2005 році попереднім власником вказаного житлового будинку ОСОБА_5 та вона не є членом сім`ї позивача, у якої, на підставі спадкового договору, виникло право власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а тому позивач, як власник будинку, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні її права володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Встановивши фактичні обставини справи та застосувавши наведені законодавчі положення та вказаний правовий висновок Верховного Суду України та Верховного Суду, суд першої інстанції, враховуючи припинення права власності ОСОБА_5 на спірний будинок та похідний характер прав відповідачів на користування будинком від прав колишнього власника, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що відповідно до ЖК України припинення сімейних відносин із власником будинку не позбавляє колишнього члена сім`ї власника житла користування займаним житловим приміщенням, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є членом сім`ї колишнього власника спірного домоволодіння, тому втратила право користування спірним домоволодінням.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що зняття її з реєстрації буде суперечити вимогам ст. 29 ЦК України, згідно якої місце проживання малолітніх дітей реєструється з одним із батьків, оскільки згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У свою чергу, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання, зокрема, її батьків або одного із них, з ким вона проживає.Оскільки за місцем реєстрації тривалий час, тобто з 2007 року ані відповідач, ані її діти не проживали, а проживають у житлі, яке винаймає відповідач, місцем проживання малолітніх дітей, в силу ст. 29 ЦК України, визначається за місцем проживання їх матері, а не за місцем реєстрації.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги відповідача про те, Орджонікідзевським міським судом 18.03.2015 року вже було винесено рішення з тими самими позовними вимогами та тих самих підстав, тому провадження по справі необхідно закрити на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки суб`єктний склад учасників, предмет позову та підстава позову відмінні від тих, за наслідками яких Орджонікідзевським міським судом було ухвалено рішення від 18.03.2015 року, зокрема, інший склад відповідачів та третіх осіб, інший предмет позовних вимог, а відтак і предмет судового розгляду, а саме позивач звертаючись з даним позовом просила суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в той час як відповідно до позовних вимог, за наслідками яких Орджонікідзевським міським судом було ухвалено рішення від 18.03.2015 року, позивач просила суд про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом позбавлення права користування та про зняття з реєстрації ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Також інші як фактична, так і юридична підстава позову, оскільки позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач із моменту реєстрації та до часу звернення до суду із позовом за місцем реєстрації не проживає, а відтак позовні вимоги охоплюють інший період, аніж той, який було враховано при постановленні рішення у 2015 році.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що однією із умов спадкового договору, за яким позивач отримала спірний будинок, зоврема п.6 договору, сторонами було обумовлено, що при переході права власності на будинок не будуть порушуватися права та законні інтереси інших осіб, у тому числі і малолітніх, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідачем невірно тлумачаться умови п. 6 укладеного спадкового договору, оскільки вказана умова не забороняє здійснювати позбавлення права користування відповідача спірним будинком на майбутнє, як помилково вважає відповідач, а являється гарантією відчужувача на момент укладення договору про те, що внаслідок укладення даного правочину права чи інтереси будь-яких третіх осіб не порушуються, у тому числі і малолітніх, яких відчужувач зобов`язаний утримувати. При цьому, зі змісту даної умови спадкового договору навпаки слідує, що на момент укладення останнього будь-яких прав третіх осіб на предмет договору - тобто спірний будинок, немає.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як таке, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: