ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року

м.Суми

Справа №591/3505/17

Номер провадження 22-ц/816/1306/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Хвостик С. Г.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області, Прокуратура Сумської області, Головне управління Державної фіскальної служби України в Сумській області,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 16 січня 2019 року в складі судді Клименко А.Я., постановлену у м. Суми, повний текст якої складений 16 січня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області, Прокуратури Сумської області, Головного управління Державної фіскальної служби України в Сумській області, в якому просив стягнути з відповідачів шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 168342,34 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 1500000 грн - моральної шкоди.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16 січня 2019 року передано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ленінського районного суду м. Харкова для розгляду за підсудністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому вказує, що позов ним подано згідно з ч. 4 ст. 28 ЦПК України, тобто за своїм зареєстрованим місцем проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу Прокуратура Сумської області просить скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін. При цьому зазначає, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає порядок вирішення питання відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у тому числі вказує, який саме суд це питання вирішує.

Державна казначейська служба України в особі Головного управління у Сумській області у відзиві на апеляційну скаргу також просить скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Відповідач погоджується з ухвалою суду першої інстанції та вказує, що позов у даній справі має розглядати Ленінський районний суд м. Харкова, який ухвалював вирок стосовно позивача.

Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, як це передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», мають вирішуватись судом, який розглядав кримінальну справу по обвинуваченню позивача, тобто Ленінським районним судом м. Харкова.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 17 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2016 року, ОСОБА_1 визнано невинним у предявленому звинуваченні за ч. 3 ст. 364 КК України та виправдано у звязку з недоведеністю його вини (т. 1, а. с. 34-101).

На думку позивача, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому була спричинена матеріальна та моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно зі ст. 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у звязку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Частинами 1 та 2 ст. 12 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з ч. 1 ст. 12 (ч. 1 ст. 13 Закону № 266/94-ВР).

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, передбачено, що у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

Отже, чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, зокрема, вказано суд, до підсудності якого віднесено вирішення таких спорів.

Проте, позивач, не дотримавшись вищезазначених вимог закону, звернувся з вказаним позовом до Зарічного районного суду м. Суми, який не вирішував питання винуватості ОСОБА_1 в інкримінованому йому злочині.

Доводи заявника апеляційної скарг висновків суду не спростовують.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України позови, пов'язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Вказаною статтею встановлено правила альтернативної підсудності, тобто підсудності, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу, а позивач має можливість обрати один із двох чи більше судів.

Проте, ураховуючи характер спірних правовідносин, предмет спору у даній справі, а також особливий порядок вирішення питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди саме тим судом, який ухвалював вирок, що передбачено Законом № 266/94-ВР, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передачу справи Ленінському районному суду м. Харкова.

Таким чином, оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог процесуального закону, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись п.13 ст.7, ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді О.Ю. Кононенко

ОСОБА_2

ОСОБА_3