Постанова

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 760/7455/17

провадження № 61-508 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Петров Є. В. та

Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач - Інститут модернізації змісту освіти,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року (у складі суддів: Геращенка Д. Р., Невідомої Т. О. та Пікуль А. А.),

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась із цим позовом до Інституту модернізації змісту освіти та просила визнати заяви та накази від 31 січня

2017 року та 22 березня 2017 року неправомірними, визнати незаконним її звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати їй завдану моральну шкоду.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 08 квітня 2013 року її було призначено на посаду завідувачки сектору технічної та технологічної освіти відділу змісту та технологій навчання молодших спеціалістів відділення науково-методичного забезпечення вищої освіти ДУ «Інститут інноваційних технологій та змісту освіти». 26 серпня 2015 року у зв`язку з реорганізацією її було переведено на посаду методиста вищої категорії сектору безпеки життєдіяльності. Після чого, 01 лютого 2017 року у зв`язку зі змінами структури та штатного розпису Інституту її було переведено на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною основного працівника - ОСОБА_2 , до дати фактичного виходу останньої з відпустки. 27 березня 2017 року її було звільнено з посади у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Вважає переведення її на посаду за строковим договором та в подальшому звільнення незаконним та безпідставним. Зазначає, що при переведенні на дану посаду у зв`язку з реорганізацією були порушені вимоги закону, відповідно до яких при попередженні про вивільнення їй мала бути запропонована інша робота. Через примус та психологічний тиск з боку керівництва вона змушена була підписати заднім числом попередження про наступне вивільнення. Лише через деякий час, коли усі вакантні посади за фахом та освітою були розподілені між іншими працівниками, їй було запропоновано посаду в секторі безпеки життєдіяльності щодо якої вона немає жодного відношення, оскільки є освітянином. Також вважає, що керівництво ставилося до неї упереджено, змусило підписати заяву про переведення на посаду тимчасово відсутнього працівника, що є порушенням вимог статті 31 КЗпП України, оскільки вона працювала за безстроковим трудовим договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з відповідності дій відповідача вимогам закону,а саме вимогам статті 492 КЗпП України, а саме позивачку було персонально належним чином попереджена про наступне вивільнення працівників та запропоновано інші посади на тому самому підприємстві.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції не було доведено факту порушення відповідачем підстав звільнення позивача, висновки суду першої інстанції про відповідність дій відповідача вимогам трудового законодавства є правильними.

Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

В січні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано із Солом`янського районного суду м. Києва справу № 760/7455/17.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про виклик її в судове засідання та здійснення розгляду касаційної скарги за її участю, поновлення строків для витребування додаткових доказів; та витребування додаткових доказів у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту модернізації змісту освіти про визнання неправомірними заяви та наказів, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року, постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану їй моральну шкоду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили матеріалів справи, які мають значення для правильного вирішення справи, не надали жодної оцінки наданим нею письмовим доказам щодо наявності важких обставин в її житті, що зумовили психологічний стан, в якому вона перебувала, а саме смерті близької людини та психіатричного стану здоров`я. Крім того, посилалась на те, що відповідачем не були виконані вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 492 КЗпП України, що призвело на її думку до незаконного переведення, а згодом незаконного звільнення.

Відзив на касаційну скаргу

14 лютого 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просила залишити судові рішення без змін, а касаційну скаргу

ОСОБА_1 без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що касаційна скарга ОСОБА_1 необґрунтована, а судові рішення ухвалені при повному та всебічному дослідженні матеріалів справи та доказів наданих сторонами, оскільки при звільненні ОСОБА_1 ними були дотримані вимоги чинного законодавства України, а саме статті 36, 40 та 492 КЗпП України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з 26 серпня 2015 року ОСОБА_1 працювала на посаді методиста вищої категорії сектору безпеки життєдіяльності Державної установи «Інститут модернізації змісту освіти».

Наказом Міністерства освіти і науки України №41 від 12 січня 2017 року «Про структуру державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» затверджено нову структуру Інституту.

Наказами Державної наукової установи «Інституту модернізації змісту освіти» № 3 та № 4 від 18 січня 2017 року «Про затвердження структури та штатного розпису Інституту» з 01 лютого 2017 року була затверджена та введена в дію нова структура та штатний розпис Інституту.

У зв`язку з даними організаційними заходами та затвердженням нової структури Інституту, 31 січня 2017 року в порядку виконання вимог статті 492 КЗпП України ОСОБА_1 була попереджена про майбутнє вивільнення та одночасно їй було запропоновано дві посади: провідного спеціаліста сектору з охорони праці та безпеки життєдіяльності відділу адміністративної роботи або методиста вищої категорії сектору програмного забезпечення засобів навчання відділу засобів навчання та обладнання.

Від підписання попередження ОСОБА_1 відмовилася, у зв`язку з чим комісією в складі: заступника директора ОСОБА_3, начальника відділу кадрів і розвитку персоналу ОСОБА_4, начальника відділу адміністративної роботи ОСОБА_5, завідувача сектору безпеки життєдіяльності ОСОБА_6 та головою профспілкового комітету

ОСОБА_7 було складено акт.

Згодом позивачу була запропонована ще одна посада: методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_2 до фактичного її виходу з відпустки.

Позивач погодилася зайняти вказану посаду, про що свідчить її особистий підпис на попередженні від 31 січня 2017 року № 2.1/10-122.

У цей же день ОСОБА_1 написала заяву про переведення її на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_2 до фактичного виходу ОСОБА_2 з відпустки, з 01 лютого 2017 року.

На підставі заяви ОСОБА_1 було видано наказ № 35-к від 31 січня 2017 року про переведення її на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно - аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною ОСОБА_2 , з 01 лютого 2017 року до дати фактичного виходу останньої з відпустки.

У зв`язку із закінченням відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною ОСОБА_2 та поданою нею заявою від 21 березня 2017 року, Інститутом модернізації змісту освіти було видано наказ №56-к, відповідно до якого остання стає до роботи з 28 березня 2017 року.

Наказом № 58-к від 22 березня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 27 березня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Листом від 28 березня 2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про звільнення та отримання трудової книжки, оскільки вона відмовилася від ознайомлення з цим наказом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що судове рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 Верховний Суд у складі колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 КонституціїУкраїни кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частина 2 статті40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення (пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9).

Аналіз змісту зазначеного пункту Постанови Пленуму Верховного Суду

№ 9 роз`яснює, що для того щоб звільнити працівника на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, роботодавець повинен вручити працівнику письмове повідомлення про скорочення та надати йому можливість переходу на інші посади. Відмова в переході на нову роботу або згода працівника має бути складена в письмовій формі. При скороченні персоналу роботодавець може пропонувати працівнику перехід на оплачувану нижче посаду, а вже працівник приймає рішення погодитися на неї чи ні. У разі порушення даних термінів, працівник має право подати до суду позов про незаконність проведення процедури.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (статті 49-2 КЗпП України).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої

статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП Українищодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Судами було установлено, що у зв`язку з організаційними заходами та затвердженням нової структури Інституту 31 січня 2017 року в порядку виконання вимог статті 492 КЗпП України ОСОБА_1 була попереджена про майбутнє вивільнення та їй одночасно було запропоновано дві посади: провідного спеціаліста сектору з охорони праці та безпеки життєдіяльності відділу адміністративної роботи або методиста вищої категорії сектору програмного забезпечення засобів навчання відділу засобів навчання та обладнання від яких остання відмовилася.

Також судами було встановлено, що ОСОБА_1 була запропонована ще одна посада: методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_2 до фактичного її виходу з відпустки, на яку позивачка погодилася, про що свідчить її особистий підпис.

Пунктом 2 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку, суди на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судами обох інстанцій, обґрунтовано виходили з того, що у відповідача мало місце скорочення штату. Позивачка була належним чином попереджена про наступне звільнення та запропоновано вакантні посади в установі, від яких позивачка відмовилась. Згодом позивачці було запропоновано ще одну посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки ОСОБА_2 до фактичного її виходу з відпустки, з 01 лютого 2017 року, переведення на яку позивачка погодилась. У зв`язку із закінченням відпустки ОСОБА_2 та поданою нею заявою

від 21 березня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, тобто відповідач мав всі підстави для розірвання із позивачкою трудового договору за таких обставин.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки у задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо поновлення її на роботі у зв`язку з відсутність протиправний дій, вчинених відповідачем, відмовлено суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що не підлягають до задоволенню і позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Оскільки ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог та матеріали справи таких доказів не містять доводи її касаційної скарги щодо надання згоди на зайняття вищевказаної посади, яка була написана, під впливом обману, тиску та маніпуляції, а також стану, в якому вона перебувала не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи та судовими рішеннями.

З наведеного вище вбачається, що під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судами першої та апеляційної інстанції не були порушені норми процесуального права та правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків судів попередніх інстанції, не ґрунтуються на нормах права та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв