ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 725/4944/18

провадження № 22ц/822/149/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.

секретар Скрипка С.В.

з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника Чернівецької міської ради Баланецького О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_6, про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці у складі судді Вольської-Тонієвич О. В. від 13 листопада 2018 року,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування.

Посилався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 березня 2000 року він набув права власності на 44/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_2. На вказаній земельній ділянці розташовано житловий будинок, гаражі, сараї, вбиральні, криниця та огорожа. Власником решти 56/100 часток будинковолодіння є третя особа ОСОБА_6

08 квітня 2016 року вони разом звернулися до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0858 га за адресою АДРЕСА_1 в оренду терміном на 49 років для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням 7 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 26 травня 2016 року №253 їм надано дозвіл на складання проекту відведення щодо передачі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 орієнтованою площею 0,1000 га безоплатно у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, житлових будівель і споруд.

Пунктом 20.1 цього ж рішення їм відмовлено у наданні земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 площею 0,0858 га в оренду для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, у зв'язку із тим, що це суперечить приписам статей 40,121,134 Земельного кодексу України.

Підставою для прийняття вказаного пункту рішення став висновок Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради щодо можливості закріплення земельної ділянки, у якому зазначено, що згідно із генеральним планом м. Чернівці затвердженого рішенням міської ради IV від 27 березня 2014 року №1171 та статті 38 ЗК України, зазначена вище земельна ділянка відноситься до садибної забудови.

Разом з тим, рішенням 36 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 04 вересня 2017 року №855 надано дозвіл відповідачці ОСОБА_3 на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою по АДРЕСА_3.

У подальшому рішенням 57 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 05 липня 2018 року №1324 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність відповідачці ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0878 га за адресою АДРЕСА_3 для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд.

27 липня 2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку.

Позивач, посилаючись на указані обставини, а також на те, що спірною ділянкою, що надана відповідачці ОСОБА_3, користувалися його батько, який покращував стан земельної ділянки, на ній влаштовано вигрібну яму, приміщення вольєру, насадження, просив визнати незаконними пункт 20.1 рішення 7 сесії VIІ скликання Чернівецької міської ради від 26 травня 2016 року №253 про відмову ОСОБА_6, ОСОБА_1 у наданні земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, площею 0,0858 га, в оренду для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у зв'язку з тим, що це суперечить статтям 40, 121 та 134 ЗК України; пункт 6 рішення 57 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 05 липня 2018 року №1324 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачу ОСОБА_3 у власність згідно з додатком (пункт 1 рішення) земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 площею 0,0877 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином докази у справі, не дав належної правової оцінки показанням свідків, порушив норми матеріального права, його право на мирне володіння майном.

Відзив на апеляційну скаргу представника відповідачки ОСОБА_3 поданий без додержання вимог статті 360 ЦПК України, а тому до уваги не береться.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування спірна ділянка була юридично вільною, позивач не мав права на переважне отримання її у власність чи оренду, земельна ділянка правомірно передана у власність відповідачці ОСОБА_3 як матері військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби.

Суд також зазначив, що оскільки розміщені на спірній земельній ділянці об'єкти, а саме вольєр, вигрібна яма, насадження, не відносяться до нерухомого майна, яке підлягає державній реєстрації у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», розміщені без правових підстав, то ці об'єкти не можуть визнаватися майном у розумінні статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Апеляційний суд погоджується із таким висновком.

У справі встановлено, що позивач є власником частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 06 березня 2000 року (а.с.5).

Співвласником іншої частини вказаного будинковолодіння на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2014 року є ОСОБА_6 (а.с. 6).

Статтею 116 Земельного кодексу передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до вимог статті 40 цього ж Кодексу громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

26 травня 2016 року Чернівецькою міською радою прийнято рішення №253 (пункт 20), яким позивачу ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_6 надано дозвіл на складення проекту відведення щодо передачі земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,1000 га безоплатну у спільну сумісну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Цим самим позивач використав належне йому право на безкоштовне отримання земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням.

Суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що відповідачка на законних підставах отримала у власність спірну земельну ділянку площею 0,0878 га по АДРЕСА_3, яка є суміжною із земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 14 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються, серед інших, такі пільги: першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.

Надання у власність земельних ділянок здійснюється у порядку, визначеному статтею 118 Земельного кодексу України, за умови, що учасник бойових дій не скористався своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки та надав відповідний документ, що посвідчує його участь в антитерористичній операції (посвідчення, довідка, наказ тощо).

Земельні ділянки можуть бути надані військовослужбовцям у власність у межах норм безоплатної приватизації, визначених статтею 121 Земельного кодексу України, а саме у таких розмірах:

для ведення садівництва не більше 0,12 га;

для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га;

для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах не більше 0,25 га, в селищах не більше 0,15 га, в містах не більше 0,10 га;

для індивідуального дачного будівництва не більше 0,10 гектара.

Встановлено, що відповідачці надано статус матері загиблого в АТО ОСОБА_7

26 червня 2017 року відповідачка звернулася із заявою про взяття її на облік учасників антитерористичної операції для отримання земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в м. Чернівці.

Рішенням 36 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 04 вересня 2017 року №855 надано дозвіл відповідачці ОСОБА_3 на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1000 га, у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою по АДРЕСА_3.

У подальшому рішенням 57 сесії VII скликання Чернівецької міської ради від 05 липня 2018 року №1324 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність відповідачці ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0878 га за адресою АДРЕСА_3 для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд.

27 липня 2018 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку.

Заявник посилається на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у його фактичному користуванні з часу набуття ним права власності на 44/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, обробляється ним з 2000 року, загальна площа земельної ділянки, яка закріплена за житловим будинком ще з 1974 року становить 1858 грн.

Проте фактичне неправове використання спірної земельної ділянки як за нормами нині діючого Земельного кодексу України, так і Земельного кодексу України 1990 року, Земельного кодексу Української РСР 1970 року не є підставою для виникнення у такого користувача права власності чи користування земельною ділянкою.

Це ж стосується і доводів про те, що батько позивача та сам позивач покращували стан спірної земельної ділянки.

Так зване закріплення за житловим будинком земельної ділянки площею більшою, ніж визначено нормою земельного законодавства, також не є підставою для надання власникам будинку права на передачу у власність чи оренду земельної ділянки.

У зв'язку з цим не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відмова органу місцевого самоврядування у передачі в оренду спірної земельної ділянки позивачу порушує його право на мирне володіння майном, яким у спірному випадку, на думку заявника, є як сама земельна ділянка, так і розміщені на ній вольєр для утримання свійських тварин і птиці, вигрібна яма, фруктові дерева, огорожа із сітки.

Спірна земельна ділянка не є майном позивача як і неправомірні очікування позивача, що орган місцевого самоврядування надасть земельну ділянку в оренду.

Щодо розміщення позивачем на спірній земельній ділянці вказаного майна, то воно здійснене без наявності у позивача чи його попередників такого права й не тягне за собою виникнення у Чернівецької міської ради обов'язку передати позивачеві в оренду спірну земельну ділянку.

В цьому контексті також необґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про невиконання Чернівецькою міською радою «позитивних обов'язків» відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, про непропорційне та неспівмірне втручання у право заявника.

Неправомірне користування земельною ділянкою хоча і тривалий час не створює обов'язку в органу місцевого самоврядування узаконити таке користування, а надання спірної земельної ділянки на підставах, передбачених законом особі, яка має на це право, не може розцінюватися як непропорційне та неспівмірне втручання у право заявника.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, на яку посилається заявник, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У позивача не виникло право на спірну земельну ділянку у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Тимчасове самовільне розміщення позивачем на спірній земельній ділянці певного майна, яке за своїм статусом фактично є рухомим майном, не свідчить про те, що передачею у власність відповідачці ОСОБА_3 земельної ділянки порушується право позивача на мирне володіння майном.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів інвентарної справи на житловий будинок позивача та третьої особи, копія якої є в матеріалах справи (а.с. 21-23), вбачається, що таке майно станом на 1999 рік не значилося.

З наявних у справі фототаблиць (а.с. 19-20) вбачається, що майно, на яке посилається позивач, що розміщене на спірній ділянці є рухомим майном, яке може бути ним демонтоване.

Виділенням відповідачці ОСОБА_3 у власність спірної земельної ділянки право позивача на його майно не порушується.

Відповідно, суд першої інстанції підставно відхилив доводи заявника про порушення його конвенційних прав.

Заявник посилається на ряд рішень Європейського суду з прав людини, проте обставини, які були предметом розгляду у них є відмінними від спраиАа, що розглядається апеляційним судом.

Так, у рішенні Великої Палати у справі «Онер'їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, на яке посилається заявник, Суд зазначив, що заявник протягом п'яти років використовував для свого проживання землю, яка належала Міністерству фінансів, не може вважатися фактом володіння майном, і немає підстав для висновку, що він міг правомірно претендувати на передання права на землю. Однак, незважаючи на доведеність факту, що заявник спорудив на цій землі будівлю, на порушення нормативних актів містобудування, Суд визнав, що п. Онер'їлдіз був фактичним власником основної споруди і складових частин халупи та будь-якого особистого майна, яке могло там міститися. На думку Суду, споруджене житло і той факт, що заявник проживав у ньому разом зі своєю сім'єю, становили суттєвий матеріальний інтерес, який, зустрічаючи насправді толерантне ставлення з боку органів влади, означав володіння майном для цілей пункту 1 статті Першого протоколу.

У справі, що розглядається апеляційним судом встановлено, що на спірній земельній ділянці знаходилося майно, яке за обсягом та значимістю не може вважатися таким, що становить для позивача значний матеріальний інтерес, що давало б підставу для твердження про порушення права позивача на мирне володіння майном.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 1 частини 1 статті 374, статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 07 березня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк