ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5686/19 Справа № 202/30/17 Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк"), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. (далі - ПН ДМНО Вдовіна Л.Л.) про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, мотивуючи його тим, що 15 лютого 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про іпотечний кредит №DNU0G3.

Вказувала, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу банком з укладанням від її імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Зазначала, що 03 березня 2016 року апеляційний суд Дніпропетровської області зазначене вище рішення суду першої інстанції змінив шляхом доповнення його резолютивної частини застереженням, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; в іншій частині рішення суду залишив без змін.

Посилаючись на те, що незважаючи на рішення суду ПАТ КБ «ПриватБанк» використало ще один спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме позасудовий порядок, шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення від 18 листопада 2016 року, індексний номер 32430682, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого ПН ДМНО Вдовіною Л.Л. ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №17503809 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ "ПриватБанк" на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення від 18 листопада 2016 року за індексним №32430682 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (нині - м.Дніпро), зареєстроване ПН ДМНО Вдовіною Л. Л. ; скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17503809 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на вказану квартиру.

В апеляційні скарзі відповідач ПАТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що позивач не довела факту того, що банком було порушено процедуру набуття права власності на предмет іпотеки.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року апеляційна скарга ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволена. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року скасоване. У задоволенні позову ОСОБА_1 у частині вимог до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Провадження у справі у частині позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Вдовіної Л.Л. закрито.

Постановою Великої Палата Верховного Суду від 13 березня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 15 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір про іпотечний кредит №DNU0G3, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 282.825 грн. зі сплатою 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 лютого 2033 року (т.1 а.с.14-16).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором №DNU0G3 від 15 лютого 2008 року, між сторонами був укладений іпотечний договір №DNU0G3 від 15 лютого 2008 року, згідно з яким в іпотеку банку було передано квартиру загальною площею 44,70 кв.м, житловою площею 30,50 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.10-13).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 18 вересня 2008 року кредитний договір №DNU0G3 від 15 лютого 2008 року переведено з валюти гривня в валюту долар США.

Розмір кредиту після проведення конвертації, з урахуванням винагороди банку, складає 56.148 доларів США 12 центів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року у цивільній справі №202/31262/13-ц за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання додаткової угоди недійсною в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNU0G3 від 15 лютого 2008 року у розмірі 199.775 доларів США 30 центів, що складає 1.596.204 грн. 89 коп., звернуто стягнення на квартиру загальною площею 44,70 кв.м, житловою площею 30,50 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, з проведенням дій щодо оформлення та з отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Вирішено також виселити ОСОБА_1 з вказаної квартири. В іншій частині позову відмовлено. Звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» сплачений судовий збір у розмірі 3.441 грн. (т.1 а.с.17-20).

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2016 року визначено, що заборгованість за кредитним договором №DNUOG3 від 15 лютого 2008 року становить 199.775 доларів США 33 центи, що за курсом НБУ 7,99 складає 1.596.204 грн. 89 коп., та складається з: заборгованості за тілом кредиту - 56.088 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 57.594 долари США 66 центів, заборгованості з комісії за користування кредитом - 57.594 долари США 66 центів, пені - 72.047 доларів США 69 центів, штрафу (фіксованої частини) - 31 долар США 29 центів, штрафу (процентної складової) - 9.511 доларів США 62 центи. Визначено початкову ціну предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 у розмірі 379.484 грн. (т.1 а.с.21).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, вказане вище рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року змінено, шляхом доповнення його резолютивної частини застереженням, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в іншій частині рішення залишено без змін.

Додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2016 року змінено в частині визначення розміру пені в сумі 72.047 доларів США 69 центів за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит DNU0GI від 15 лютого 2008 року, вказавши суму пені у гривнях в розмірі - 785.320 грн., змінено в частині визначення розміру штрафу (фіксована частина) у розмірі 31 долар США 29 центів, вказавши суму штрафу (фіксована частина) у гривнях в розмірі - 682 грн.12 коп., змінено в частині визначення розміру штрафу (процентна складова) у розмірі - 9.511 доларів США 62 центи, вказавши суму штрафу (процентна складова) у гривнях в розмірі - 207.353 грн. 31 коп. Додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 січня 2016 року в частині визначення початкової ціни предмета іпотеки у розмірі 379.484 грн. скасовано. Зазначено, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині додаткове рішення суду від 29 січня 2016 року залишено без змін (т.1 а.с.22-26).

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до ПН ДМНО Вдовіної Л . Л . з заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15 лютого 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

ПН ДМНО Вдовіною Л.Л. прийнято рішення, індексний номер 32430682, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована в АДРЕСА_1 та зроблено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №17503809 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на спірну квартиру (т.1 а.с.27-30).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що банк уже використав своє право на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, проте не повідомив про це приватного нотаріуса, який безпідставно задовольнив забезпечену іпотекою вимогу банку шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки, відмовляючи у визнанні протиправним рішення ПН ДМНО Вдовіної Л.Л., зазначив, що це рішення прийнято останнім саме з вини банку, який не повідомив нотаріуса про наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.9 вказаного вище Закону №1952-IV державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт.

За змістом ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

В свою чергу, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C.G. and Others v.Bulgaria»), заява №1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11.

Згідно з положеннями Закону України №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Колегія суддів наголошує на тому, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 вересня 2015 року, з врахуванням рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року, які набрали законної сили та не можуть бути поставлені під сумнів, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNU0G3 від 15 лютого 2008 року у розмірі 199.775 доларів США 30 центів, що складає 1.596.204 грн.89 коп., було звернуто стягнення на квартиру загальною площею 44,70 кв.м, житловою площею 30,50 кв.м, яка розташована у АДРЕСА_1 , та у зв`язку з дією Закону України №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» доповнено його застереженням, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню протягом строку дії Закону України №1304-VII.

Згідно ч.ч.1-3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до приписів ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В даному випадку банк, скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у судовому порядку, а тому звернення банку до нотаріуса з заявою про реєстрацію права власності на дану квартиру є грубим порушенням норм законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що Законом України «Про іпотеку» та умовами договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» діяло в межах чинного законодавства і в нотаріуса не було підстав для відмови в реєстрації права власності, а також про те, що при проведенні державної реєстрації права власності усі обтяження переходять до нового власника, зважаючи на обставини даної справи та встановлені факти є неспроможними.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.