Справа № 177/2250/18
Провадження № 2/177/291/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 травня 2019 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Суботіної С. А.

за участі: секретаря Ференц Я. З.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду 03.12.2018 з указаним позовом про стягнення інфляційних витрат та 3% річних у зв`язку з невиконанням рішення суду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем не виконується судове рішення, а сааме, відповідно до вироку Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 14.04.2000 ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 215 КК України та призначено відповідне покарання. Крім того, на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, з відповідача стягнуто 8000,00 грн. З моменту набрання вироком законної сили до 05.10.2018 відповідач судове рішення не виконував, стягнуту вироком моральну шкоду у визначеному розмірі не сплачував. У подальшому, в порядку виконання вироку суду в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 8000,00 грн, відповідачем сплачено вказану грошову суму, яку державним виконавцем перераховано на вказаний позивачем рахунок. Оскільки відповідач упродовж тривалого часу не виконував покладені на нього зобов`язання, на даний час сума призначених до стягнення грошових коштів знецінена внаслідок інфляційних процесів, позивач просить стягнути з відповідача за період невиконання рішення суду з квітня 2000 року по вересень 2018 рік, суму інфляційних витрат у розмірі 18550,00 грн та 3% річних, розмір яких становить 4440,00 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник за довіреністю, ОСОБА_2 , позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Відповідач ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав, надав відзив на позовну заяву (а.с.25-28), відповідно до змісту якого вказував, що позовні вимоги визнає частково. В обґрунтовування заперечень проти позову вказував, що з 2001 по 2008 р.р., шляхом поштового переказу відповідачем добровільно здійснювалися виплати грошової компенсації ОСОБА_1 , на загальну суму 3600,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями. Таким чином, загальна сума заборгованості після ухвалення вироку суду від 14.04.2000, становить 4440,00 грн. Також вказував, що до вказаних правовідносин застосовується загальний, трирічний строк позовної даності, у зв`язку з чим, 3 % річних та інфляційні витрати підлягають стягненню до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежуються останніми трьома роками, які передували поданню позовної заяви до суду. З урахуванням викладеного, відповідач просив застосувати позовну давність та стягнути з нього на користь позивача інфляційний витрати в сумі 1442,57 грн та 3% річних у сумі 374,66 грн.

У судовому засіданні представники відповідача за довіреністю, ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , підтримали заперечення проти позову, викладені у відзиві на нього.

Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи та наявні докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 14.04.2000 засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 215 КК України та стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 8000,00 грн. Вирок суду набрав законної сили 22.04.2000 (а.с.12-13).

Згідно з поясненнями державного виконавця Криворізького РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Пінчук О.О. (а.с.60), у відділі перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1-14 від 14.04.2000, виданого Криворізьким районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 8000,00 грн. На адресу Криворізького РВ ДВС 04.10.2018 від ОСОБА_6 надійшла заява про зняття арешту з його майна, що накладений в рамках вказаного виконавчого провадження постановою від 03.09.2003, до якої долучено квитанції про часткову сплату боргу. На депозитний рахунок Криворізького РВ ДВС 05.10.2018 від боржника надійшли кошти у розмірі 9000,00 грн на погашення заборгованості, сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. На вказаний ОСОБА_1 банківський рахунок, 30.10.2018 Криворізьким РВ ДВС перераховано грошові кошти в сумі 8000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 30.10.2018 № 2054 (а.с.77).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому частинами 2 та 3 вказаної статті, визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу та має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України зазначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Отже, із аналізу вказаних норм, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами по справі, регулюються нормами зобов`язального права, встановленими в книзі 5 Цивільного кодексу України.

Відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням, оскільки зводиться до сплати грошей.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки упродовж тривалого часу, а саме, з 22.04.2000 (день набрання вироком законної сили) по 05.10.2018 (день внесення на депозитний рахунок Криворізького РВ ДВС грошових коштів), відповідач ОСОБА_6 не виконав свої зобов`язання перед позивачем, на підставі ст. 625 ЦК України позивач має право вимагати від відповідача сплатити інфляційні втрати, а також трьох процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

Позивачем надано розрахунок суми позовних вимог, відповідно до якого у зв`язку з невиконанням рішення суду за період з квітня 2000 року по вересень 2018 року нараховані сума інфляційних витрат у розмірі 18550,00 грн, а сума 3% річних, у розмірі 4440,00 гривень.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Водночас, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Зі змісту норм матеріального права випливає, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 зазначеного Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих позивачем за період з 2000 року по 2018 рік за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням суду.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16

На підставі наведеного, доводи позивача та його представника про те, що до вказаних правовідносин не застосовуються загальні правила позовної давності, є необґрунтованими.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК), а тому 05.01.2018 (дата внесення грошових коштів на депозитний рахунок Криворізького РВ ДВС) і є датою, коли зобов`язання припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги, що відповідачем до суду подано заяву про застосування судом строку позовної давності, відповідно до вимог статті 267 ЦК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, в межах строку позовної давності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 03.12.2018, а тому нарахування інфляційних втрат та 3% річних слід стягнути за три роки, що передують зверненню до суду, тобто за період з 03.12.2015 по 04.10.2018, місяць, у якому відповідачем сплачено суму моральної шкоди в повному обсязі, у розмірі 8000,00 грн.

Отже, сума 3% річних з простроченої суми проводиться за формулою: А х 3% :100 : 365 днів х С, де А- сума боргу, С - кількість днів прострочення платежу, що становить 8000,00 х 3% : 100 : 365 днів х 1036 дні = 681,20 гривень.

Відповідно до Рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ (лист № 62-97р від 03.04.1997р.), для вирахування індексу інфляції за весь вищевказаний період, перемножуються між собою індекси інфляції за кожний місяць, при цьому індекс інфляції за жовтень 2018 року не враховується, оскільки сплата відбулася 05.10.2018, тобто у першій половині місяця, до 15 числа. Таким чином, індекс інфляції становить: за грудень 2015 року 100,7 %, за січень-грудень 2016 року 112,4 %, за січень-грудень 2017 року 113,7%, за січень-вересень 2018 року 107,4%, а загальний, - 138,2%.

Отже, сума моральної шкоди з урахуванням індексу інфляції, за період з грудня 2015 року по вересень 2018 року складає: 8000,00 грн. х 138,2% : 100% - 8000,00 грн = 2872,00 грн.

При проведенні відповідних розрахунків, суд не бере до уваги копії квитанцій, оригінали яких досліджено в судовому засіданні, що надані відповідачем, відповідно до яких, останній, нібито, періодично частково сплатив позивачу компенсацію моральної шкоди за період з 2001 року по 2008 рік, на загальну суму 3600,00 грн. Вказані квитанції є неналежним доказом, оскільки їх зміст не дає можливості чітко визначити, кому саме здійснювався грошовий переказ, його призначення, повна назва населеного пункту, куди направлявся грошовий переказ. У судовому засіданні позивач категорично заперечував отримання ним грошових переказів на вищевказану суму, а відповідач не довів їх отримання останнім належними та допустимими доказами. Так само, суд не бере до уваги показання свідка ОСОБА_8 на підтвердження отримання позивачем грошових переказів на загальну суму 3600,00 грн, оскільки належним доказом на підтвердження цих обставин може бути лише повідомлення про вручення поштового переказу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір понесених позивачем судових витрат пов`язаних з розглядом справи, керуючись ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.1) у розмірі 704,80 грн, пропорційно розміру задоволених вимог (3553,20 грн розмір задоволених вимог х 100 %/22990,00 грн розмір заявлених позовних вимог = 15,45 % задоволених вимог; 704,80 грн х 15,45 % /100 % = 108,90 грн розмір судового збору, що підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених вимог).

Керуючись ст. ст. ст. 10, 17, 76, 89, 133, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , 7, 3% річних у розмірі 681 (шістсот вісімдесят одна) гривня 20 копійок та інфляційні втрати у розмірі 2872 (дві тисячі вісімсот сімдесят дві) гривні 00 копійок, за несвоєчасне виконання вироку суду в частині відшкодування моральної шкоди за період з 03.12.2015 по 04.10.2018, а всього, 3553 (три тисячі п`ятсот п`ятдесят три) гривні 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , 108 (сто вісім) гривень 90 копійок, в рахунок відшкодування судового збору сплаченого за подання позову до суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення його повного тексту.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 05.06.2019

Суддя: