Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 552/6317/14-ц

провадження № 61-8955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представники позивача: СтеблюкМаксим Іванович, Гапон Олександр Якович,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представники ОСОБА_6: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 травня 2016 року в складі судді Миронець О. К. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Обідіної О. І., Пікуля В. П.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2007 року між банком та

ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 014/0025/81/82873, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 30 000,00 доларів США, строком повернення до 29 травня 2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,85 % річних щомісячними платежами згідно з графіком.

На забезпечення належного виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_11 було укладено договори поруки від 17 вересня 2008 року № 014/0025/81/82873 та між банком та ОСОБА_7 від 23 квітня 2010 року № 014/0025/81/82873, відповідно до умов яких, поручителі поручилися перед банком солідарно у повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором від 29 травня 2007 року № 014/0025/81/82873. ОСОБА_5 умови кредитного договору не виконувалися, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, станом на 05 вересня 2014 року в розмірі 27 912,73 доларів США, що складалася із: заборгованості за тілом кредиту - 19 867,71 доларів США, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками - 1 420,17 доларів США, пені - 6 624,85 доларів США.

З урахуванням викладеного, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути у солідарному порядку заборгованість з відповідачів у розмірі 27 912,73 доларів США, що еквівалентно 357 902,60 грн.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 травня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області

від 17 жовтня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2007 року

№ 014/0025/81/82873, станом на 05 вересня 2014 року, у розмірі 23 096,99 доларів США (296 103,41 грн), що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 19 867,71 доларів США (254 747,75 грн), у тому числі простроченої заборгованості - 742,71 доларів США (9 523,18 грн); заборгованості за відсотками - 1 420,17 доларів США (18 209,70 грн), у тому числі простроченої заборгованості за відсотками - 1 273,28 доларів США (16 326,25 грн) та пені - 1 809,11 доларів США (23 196,75 грн).

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2007 року

№ 014/0025/81/82873, станом на 05 вересня 2014 року, у розмірі 23 096,99 доларів США (296 103,41 грн), що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 19 867,71 доларів США (254 747,75 грн), у тому числі простроченої заборгованості - 742,71 доларів США (9 523,18 грн); заборгованості за відсотками - 1 420,17 доларів США (18 209,70 грн), у тому числі простроченої заборгованості за відсотками - 1 273,28 доларів США (16 326,25 грн) та пені - 1 809,11 доларів США (23 196,75 грн).

У частині стягнення пені за період з 15 вересня 2011 року по 05 жовтня 2013 року у розмірі 4 815,74 доларів США (61 748,40 грн) відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позичальник та поручитель не виконують взяті на себе зобов'язання, чим порушують умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Разом з тим, відмовляючи в частині стягнення пені за період з 15 вересня

2011 року по 05 жовтня 2013 року, суди попередніх інстанцій виходили з того, що банком пропущено строк, передбачений статтею 258 ЦК України для пред'явлення таких вимог, про застосування якого просила ОСОБА_6

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, справу розглянуто без участі ОСОБА_6 та її представника, чим порушено її право на участь у судовому засіданні при судовому розгляді, що позбавило їх можливості під час судового розгляду справи надати пояснення, доводи та звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для правильного вирішення справи. Також, заявник посилалась на те, що судами попередніх інстанцій не звернуто уваги на те, що стягнення платежів за тілом кредиту та за відсотками, які мали бути здійснені та залишились несплаченими до 06 жовтня 2011 року за кредитним договором від 29 травня 2007 року, станом на 06 жовтня 2014 року, у цій частині вимог не підлягає задоволенню та має бути відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності на застосуванні якої вона наполягала. Разом з тим, вважала, що банк звернувся з позовом до поручителів із пропуском строку позовної давності, оскільки пред'явивши вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, визначивши строк виконання - 30 листопада 2012 року, змінив строк виконання основного зобов'язання, у зв'язку із чим був зобов'язаний звернутися до суду з позовом до них у строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, проте з даним позовом звернувся лише у вересні 2014 року. Стягуючи пеню з відповідачів на користь банку в іноземній валюті, зокрема доларах США, суди попередніх інстанцій, не врахували того, що неустойка (штраф, пеня) може обчислюватись лише у національній валюті України - гривні.

Доводи особи, яка подала заперечення на апеляційну скаргу

У лютому 2017 року акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 травня

2016 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області

від 17 жовтня 2016 року, до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 29 травня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір

№ 014/0025/81/82873, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 30 000,00 грн, зі сплатою 12,85 річних, строком до 29 травня 2027 року.

17 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого, поручитель поручився перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором від 29 травня 2007 року

№ 014/0025/81/82873.

23 квітня 2010 року між банком та ОСОБА_7 було також укладено договір поруки, відповідно до умов якого, поручитель поручився перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором від 29 травня 2007 року

№ 014/0025/81/82873.

Пунктом 4.1 указаного договору кредиту встановлено, що позичальник зобов'язується щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, здійснювати часткове погашення кредиту та остаточне погашення отриманого кредиту до 25 травня 2027 року, а також погашення процентів за фактичне користування кредитними коштами.

Відповідно до пункту 6.5 кредитного договору кредитор має право, вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або інших договорів, що забезпечують погашення кредиту та в інших випадках, передбачених цим договором.

Пунктом 10.1 кредитного договору від 29 травня 2007 року встановлено, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Встановлено, що 26 вересня 2012 року банк направляв ОСОБА_6 вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за договором поруки від 17 вересня 2008 року № 014/0025/81/82873.

03 грудня 2012 року між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду № 014/0025/81/82873/81-1-0-00/3032 до кредитного договору від 29 травня 2007 року № 014/0025/81/82873, відповідно до пункту 2 якої сторони домовились, що до всіх правовідносин, пов'язаних з укладенням та виконанням кредитного договору, застосовується строк позовної давності у

70 років.

Звертаючись до суду з позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» посилалось на те, що у зв'язку із невиконанням ОСОБА_5 кредитних зобов'язань, станом на

05 вересня 2014 року, виникла заборгованість у розмірі 19 867,71 доларів США (254 747,75 грн), у тому числі прострочена заборгованість за кредитом -

742,712 доларів США (9 523,18 грн); заборгованість за відсотками - 1 420,17 грн (18 209,70 грн), у тому числі заборгованість за відсотками - 1 273,28 доларів США (16 326,25 грн), пеня - 6 624,85 доларів США (84 945,15 грн).

03 липня 2014 року банк направляв відповідачам вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором від 29 травня

2007 року № 014/0025/81/82873.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості останній платіж у розмірі 7,29 доларів США (тіло кредиту) та 62,71 доларів США (заборгованість за відсотками) здійснений 14 липня 2014 року.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції ОСОБА_6 заявляла про застосування позовної давності (а. с. 185-196).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, встановлений строк його виконання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що визначена сума заборгованості підлягає солідарному стягненню з відповідачів на підставі статей 526, 554, 610, 1054 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даними вимогами та на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинена у зв'язку із направленням банком досудової вимоги від 26 вересня 2012 року спростовуються укладеною додатковою угодою між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 від 03 грудня 2012 року до кредитного договору від 29 травня 2007 року, згідно з якою сторони визначили, що до всіх правовідносин, пов'язаних з укладенням та виконанням кредитного договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у 70 років.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув дану справу без участі ОСОБА_6 та її представника, чим порушив її право на участь у судовому засіданні при судовому розгляді, що позбавило їх можливості під час судового розгляду справи надати пояснення, доводи та звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для правильного вирішення справи є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У пункті 26 ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З матеріалів справи вбачається, що дана справа на розгляді в суді першої інстанції перебувала з жовтня 2014 року, ОСОБА_6 та її представник були повідомленні належним чином про час та місце розгляду справи, неодноразово приймали участь у судових засіданнях, а також неодноразово надавали заяви про відкладення розгляду справи, таким чином і у ОСОБА_6, і у її представника було достатньо часу (понад один рік) для надання всіх пояснень і доказів, які вони вважали за доцільне надати суду. Крім того, заявник та її представник не були позбавлені можливості реалізувати надані їм законом процесуальні права під час розгляду справи апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Щодо зупинення виконання рішення суду

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 травня 2016 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року, до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 травня 2016 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області

від 17 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. П.Курило