Апеляційне провадження № 22-ц/824/2811/2019
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 2-1563/10

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк»

особа, дії якого оскаржуються - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Крайчинський Сергій Станіславович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6,

на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва, постановлену 20 листопада 2018 року під головуванням судді Таран Н.Г. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_4 звернувся зі скаргою на постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Крайчинського С.С., стягувач ПАТ «Укрсоцбанк» щодо відкриття виконавчого провадження.

Свою скаргу обґрунтовував тим, що 23.07.2018 приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 25.08.2011, за яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 137 115, 80 дол. США та штрафні санкції за невиконання умов кредитного договору у розмірі 57 400,72 грн., а також штраф за порушення договірних зобов'язань щодо страхування предмету іпотеки у розмірі 49 170,00 грн, та судові витрати по справі у розмірі 1820,00 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4

Вважав таку постанову винесено неправомірно, оскільки правовідносини між ним та банком стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки підпадають під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і протягом дії цього закону не може бути звернуто стягнення на нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, оскільки таке майно використовується ним як місце постійного проживання і у власності відсутнє інше нерухоме майно, а також загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_4 через свого представника, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, яким його скаргу задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався, зокрема на те, що судом не прийнято до уваги того, що резолютивною частиною судового рішення не було вирішено спосіб реалізації предмету іпотеки, його початкова ціна та інші вимоги, передбачені ЗУ «Про іпотеку».

Рішенням було передбачено вчинення кількох різнотипних дій, а стягувач надав приватному виконавцю один виконавчий документ, що свідчить про невідповідність виконавчого документу вимогам законодавства та є підставою для повернення виконавчого документа стягувану.

Вказує також на позицію ВСУ від 21.12.2016 у справі № 6-2839цс16 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та порядку визначення початкової ціни під час прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В судовому засіданні апеляційного суду представник скаржника ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримала, з підстав в ній викладених, просила ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою скаргу задовольнити.

Представник заінтересованої особи ПАТ «Укргазбанк» - Зарубайло П.І. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Приватний виконавець Крайчинський С.С. у судове засідання не з'явився. Про розгляд справи повідомлений належно, проте про причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що жодних порушень в діях приватного виконавця Крайчинського С.С. не вбачається.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, враховуючи наступне.

Частиною 5 ст.124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до положень п.9 ч.3 ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Частина 1 ст.18 ЦПК України встановлює, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі орган і в і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватний виконавець здійснює примусове виконання, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ч. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2010, яке ухвалою Київського апеляційного суду від 10.03.2011 залишено без змін, у справі за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки представником ПАТ АБ «Укргазбанк» отримано виконавчий лист від 25.08.2011 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

23.07.2018 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Крайчинським С.С. було відкрито виконавче провадження №56824618 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

23.07.2018 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Крайчинським С.С. винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі.

Відповідно до постанови від 23.07.2018 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Крайчинським С.С. винесено постанову про арешт майна боржника, а саме квартиру АДРЕСА_1

Вищевказане майно боржника передано стягувачу в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 92602 Ф ИВР 56340 К 1 від 14.05.2008.

Як вбачається, 23.07.2018 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Крайчинським С.С. винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_4 у межах суми звернення стягнення.

Після відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем було подано запити до Державної фіскальної служби України про джерела доходів боржника фізичних осіб, до Пенсійного фонду України щодо роботи боржника за трудовими та цивільно-правовими договорами та про отримання пенсії, до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

З відомостей реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. А згідно із ч.7 цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з врахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного рішення в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності на об'єкти нерухомості.

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, то норми Закону України "Про виконавче провадження"дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Зі змісту ст.ст. 10, 12, 51, 60 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що примусова реалізація майна за рішенням суду з прилюдних торгів не є правочином, а є виконанням рішення суду.

Крім того, ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Як вбачається із вищевикладеного, норми цього Закону дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 ст. 18 вищезазначеного Закону передбачено перелік прав виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо того, що при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.07.2018 приватний виконавець виконавчого округу Крайчинський С.С. діяв у порушення закону не знайшли свого підтвердження, а тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є законним та обґрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині незастосування судом першої інстанції позиції ВСУ від 21.12.2016 у справі № 6-2839цс16 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та порядку визначення початкової ціни під час прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, то апеляційний суд їх відхиляє, оскільки вони не стосуються предмета скарги.

Як вбачається, ОСОБА_4 використав своє право на оскарження рішення суду, за яким видано виконавчий лист та за яким приватним виконавцем відкрито провадження.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що ВСУ у постанові від 27.05.2015 року по справі № 6-61цс15 зробив правовий висновок, що поняття «ціна» є формою грошового вираження вартості товару, послуг тощо, тому суд повинен у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлювати початкову ціну предмету іпотеки у грошовому вираженні в рішенні суду.

Надалі ВСУ неодноразово підтверджував вказану правову позицію у постановах по справах: від 21.12.2016 року № 6-2839цс16, від 02.11.2016 року № 6-1907цс16, від 02.11.2016 року № 6-1923цс15, від 08.06.2016 року № 6-1239цс16, від 21.10.2015 року № 6-1561цс15, від 07.10.2015 року 6-1935цс15.

Однак постановою від 21.03.2018 року по справі № 235/3619/15ц Велика Палата ВС вирішила відступити від правової позиції, висловленої ВСУ у постанові від 27.05.2015 року по справі № 6-61цс15. Зокрема зазначено, що відповідно до ст. ст. 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, Велика палата ВС дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Отже доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення його скарги, тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.

Керуючись ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її проголошення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 березня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: