ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2941/19 Справа № 185/4806/18 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та штрафних санкцій

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року накладено арешт на майно, належне на праві спільної приватної власності відповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: на 1/2 частину квартири, чотирикімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Накладено арешт на 1/2 спільного майна подружжя, яке зареєстроване за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка є дружиною ОСОБА_2 , а саме: квартиру, однокімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 25369550. Заборонено будь-яким особам вчиняти дії щодо передачі в оренду та реєстрації іншого речового права на: квартиру, чотирикімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 ; квартиру, однокімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 25369550, яка зареєстрована за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка є дружиною ОСОБА_2 (а.с. 28).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу про забезпечення позову та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити (а.с. 32-36).

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд 1 інстанції керувався ст. ст. 149-150 ЦПК України та посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак, колегія суддів не може погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та штрафних санкцій.

26 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив вжити заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, належне на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме: квартиру, чотирикімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 5339003, а також на спільне сумісне майно подружжя, яке зареєстроване за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка є дружиною ОСОБА_2 , а саме: квартиру, однокімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 25369550.

В обґрунтування даної заяви посилався на те, що після ухвалення рішення є загроза його невиконання, оскільки відповідач ігнорує виконання своїх обов`язків та уникає будь-яких дій, направлених на погашення заборгованості за позикою.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 " Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із абзацом 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Проте, як видно з матеріалів справи, заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно не містить жодних обґрунтувань щодо відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Зі справи також вбачається, що ані заява, ані ухвала фактично не має обґрунтування як у необхідності застосування заходів забезпечення позову, так і необхідності застосування саме такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, а має лише посилання щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, без належного обґрунтування того, яким чином невжиття заходів забезпечення саме таким шляхом може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд повинен був перевірити: наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу; розумність, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Так, оскарженою ухвалою суд наклав арешт, зокрема, на 1/2 частину квартири, знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 25369550, власником якої, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 16-17), є ОСОБА_3 , яка не є учасником даної справи.

Крім того, з заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач просив вжити заходи із забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, тоді як суд 1 інстанції, окрім накладення арешту на квартири, застосував заборону будь-яким особам вчиняти дії щодо передачі в оренду та реєстрації іншого речового права на такі об`єкти нерухомого майна, тобто, вийшов за межі заявлених вимог, чим порушив ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Також, судом не враховано, що відповідно до п.5.6.1Інструкції про проведення виконавчих дій арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам, що застосування саме такого засобу забезпечення позову як арешт - позивачем належним чином не вмотивовано, і може призвести до безпідставної заборони користуватись майном та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності.

Отже, постановляючи вказану ухвалу про накладення арешту на нерухоме майно, суд прийняв до уваги лише інтереси позивача, залишивши поза увагою інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушеними, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими, у зв`язку із застосуванням саме такого виду забезпечення позу, необхідність застосування якого при розгляді саме цієї справи належним чином не обґрунтована.

Враховуючи викладене, а також те, що судом було порушено норми процесуального права при вирішенні питання щодо забезпечення позову, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та штрафних санкцій, з вищезазначених підстав, що не позбавляє позивача права звернутися з відповідною заявою про забезпечення позову, обгрунтувавши її належним чином.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2018 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та штрафних санкцій - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: