Провадження № 22-ц/801/695/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О.П.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №4

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою їх представником ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Король О.П. повний текст якого складено 28 жовтня 2015 року

в справі №127/14021/15-ц

за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (позивач)

до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (відповідачі)

про стягнення заборгованості за кредитним договором

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 (позивач)

до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (відповідач)

за участі ОСОБА_2 (третя особа)

про визнання договору поруки припиненим,

встановив:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи вимоги тим, що 08 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 010/03-11/326, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 200 тис. доларів США строком до 07 травня 2017 року зі сплатою 12 % річних. 04 серпня 2014 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду №010/03-11/326/1, якою дату остаточного погашення кредиту встановлено до 07 квітня 2018 року, змінено графік повернення кредиту та сплати процентів. Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_1 за договором №12/Р7-01-10/08-60 від 04 серпня 2014 року.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 27 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 84 302 долари 76 центів США - тіло кредиту, 5 875 доларів 59 центи США - проценти, 1 643 долари 81 цент США - пеня.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору поруки припиненим. Зазначала, що банк порушив шестимісячний строк пред`явлення до поручителя вимоги, а тому згідно зі статтею 559 ЦК України договір поруки №12/Р7-01-10/08-60 від 04 серпня 2014 року необхідно визнати таким, що припинив свою дію.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2015 року первісний позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 010/03-11/326 від 08 травня 2007 року: за основним боргом у розмірі 84 302 долари 76 центів США; проценти за користування кредитними коштами в сумі 5 875 доларів 59 центи США; пеню за несвоєчасне погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитом в сумі 1 643 долари 81 цент США.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору поруки припиненим відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» їх не було повідомлено про намір достроково стягнути заборгованість за кредитним договором. Крім цього, банком не надано доказів, які б підтверджували отримання відповідачем кредиту в сумі 200 000 доларів США, а наданий банком розрахунок заборгованості є неналежним доказом, оскільки відсутні докази на підставі яких зроблено такі розрахунки.

На думку апелянтів кошти, які були оплачені по кредитному договору, були зараховані не відповідно до умов договору, банк ввів відповідача в оману щодо реальної відсоткової ставки за кредитним договором, оскільки замість 12 % річних відповідно до пункту 3 кредитного договору, насправді відсоткова ставка нарахована банком складає 13,21 % річних виходячи з наданого банком розрахунку. Тому, позивач всупереч вимогам статті 1056-1 ЦК України в односторонньому порядку збільшив розмір відсоткової ставки.

Апелянти також звернули увагу, що пеня нарахована банком в іноземній валюті, що суперечить частині другій статті 192, частині третій статті 533 ЦК України.

У запереченнях на апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому зазначає, що 24 квітня 2015 року банком було надіслано відповідачам вимогу вх. № 140-0-0-00/8/1106 про дострокове повернення коштів, яка була отримана відповідачами.

Доводи апеляційної скарги щодо неотримання ОСОБА_2 кредитних коштів в сумі 200 000 доларів США, вважає безпідставними, оскільки відповідно до п. п. 1.7.1 п. 1.7 частини № 2 кредитного договору кошти були перераховані банком в безготівковій формі на поточний рахунок відповідача, з виписки по якому видно, що ОСОБА_2 отримав їх траншами 08 травня 2007 року в сумі 100 000 доларів США та 06 листопада 2007 року в сумі 100 000 доларів США, шляхом зняття готівкових коштів з поточного рахунку.

Факт отримання кредитних коштів ОСОБА_2 підтверджується також анкетою-заявою на кредит під комерційну іпотеку від 26 квітня 2007 року, відповідно до якої відповідач просив надати йому кредит в сумі 200 000 доларів США терміном на 10 років зі сплатою 12 % річних, актами перевірки цільового використання кредитних коштів від 20 липня 2007 року та 24 січня 2008 року, засвідченими підписами кредитного експерта та позичальника, а також виконанням ОСОБА_2 до листопада 2014 року умов кредитного договору, погашення ним заборгованості по кредиту і відсотків за користування ним. Крім цього, 08 липня 2014 року ОСОБА_2 звертався до Вінницької ОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про реструктуризацію його заборгованості за кредитним договором.

Банк вказує, що відповідачами не надано суду жодного платіжного доручення, яке б не було відображене в розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданому банком, та не навели обґрунтування, чому вони вважають, що відсоткова ставка за кредитним договором становила 13,21 %. В апеляційній скарзі також представником ОСОБА_2 не вказується, яким нормативно-правовим актом передбачено наявність окремого договору про відкриття валютного рахунку.

Банк також зазначає, що ОСОБА_1 відповідно до її заяви дала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 додаткової угоди № 010/03-11/326/1 від 04 серпня 2014 року до кредитного договору та договору № 010/03-11/326/1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 010/03-11/543 від 08 травня 2007 року. Ця заява посвідчена 04 серпня 2014 року приватним нотаріусом та зареєстрована в реєстрі № 335.

Оригінал договору поруки надавався 21 жовтня 2015 року у судовому засіданні для огляду в суді першої інстанції

Справа раніше розглядалась судом апеляційної та касаційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2015 року в частині задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апелянт відповідач ОСОБА_1 і представник апелянтів на підставі довіреності ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», яке є правонаступником позивача - адвокат Думітращук В.А. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

08 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 010/03-11/326, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в сумі 200 тис. доларів США строком до 07 травня 2017 року зі сплатою 12 % річних. 04 серпня 2014 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду №010/03-11/326/1, якою дату остаточного погашення кредиту встановлено до 07 квітня 2018 року, змінено графік повернення кредиту та сплати процентів.

Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_1 за договором №12/Р7-01-10/08-60 від 04 серпня 2014 року.

04 серпня 2014 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду № 010/03-11/326/1, якою дату остаточного погашення кредиту встановлено 07 квітня 2018 року та змінено графік повернення кредиту та сплати відсотків.

Відповідно до пункту 5 додаткової угоди №010/03-11/326/1 від 04.08.2014 банк та позичальник домовились викласти Додаток № 1 «Графік повернення кредиту та сплати відсотків» у новій редакції відповідно до нової дати остаточного погашення кредиту. Нараховані проценти позичальник повинен сплачувати одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення кредиту та сплати процентів (п. 1.5.1.1 кредитного договору).

Вимогу про дострокове погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків, було направлено банком ОСОБА_1 24 квітня 2015 року за № 140-0-0-00/8/1106 і отримана ним 29 квітня 2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 23).

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача порушено невиконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань, тому підлягає захисту шляхом солідарного стягнення з них на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що строк подачі вимоги банку до поручителя дотриманий, а відтак договір поруки не може бути визнаний припиненим після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку на пред`явлення вимоги, так як цей строк не сплив.

Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи).

Не погоджуючись із розрахунком боргу, ОСОБА_2 заявив клопотання про призначення у справі судово-економічної експертизи.

Згідно з висновком експерта Вінницького відділення КНДІСЕ Голені Н.Ф. № 942/16-21 від 27 липня 2017 року за результатами дослідження в наявних матеріалах справи та додатково наданих документах в т. ч. меморіальних ордерів та квитанцій, здійснений ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №010/03-11/326 від 08 травня 2007 року документально не підтверджується. В зв`язку з відсутністю в матеріалах справи та додатково наданих документів, що підтверджують видачу кредиту за кредитним договором №010/03-11/326 від 08 травня 2007 року визначити який фактичний розмір заборгованості ОСОБА_2 станом на 27 травня 2015 року, згідно умов кредитного договору №010/03-11/326 від 08 травня 2007 року за наданими документами експерту не видається за можливе (т. 2, а.с. 217-235)

Суд апеляційної інстанції відкидає посилання представника апелянтів на те, що зазначений висновок експерта є беззаперечним доказом того, що позовні вимоги банку є безпідставними, а в задоволенні позову слід відмовити.

Так, відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили й суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так само відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має зазделегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а не висновком експертизи, який оцінюється на рівні з іншими доказами та не має для суду наперед встановленого значення.

Апеляційний суд виходить із того, що незважаючи на те, що експерт вважав недостатніми наявні матеріали для висновку про документальне підтвердження розрахунку за кредитним договором, матеріали справи містять достатньо даних про права і обов`язки сторін, а також про те, що укладений між сторонами кредитний договір був виконаний банком, в той час як боржник допустив неналежне виконання його умов, відповідальність за що має нести також його поручитель.

При цьому суд відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року.

Обставини видачі кредиту у розмірі 200 тис. доларів США позивач за первісним позовом підтверджуються меморіальними ордерами від 08 травня 2007 року та від 06 листопада 2007 року (т. 1, а. с. 15, 16); валютними меморіальними ордерами від 08 травня 2007 року та від 06 листопада 2007 року (т. 1, а. с. 17, 18), а обставини прострочення виконання кредитного зобов`язання - розрахунком заборгованості та виписками з рахунку.

Посилання апелянтів на відсутність в матеріалах справи первинних касових документів, які б підтверджували видачу грошових коштів боржнику, не може бути підставою для висновку про те, що такий кредит не видавався, чи видавався в іншій, ніж вказано в кредитному договорі, валюті.

Доводи апеляційної скарги про те, що банком не надані докази порушення відповідачем умов договору, терміну його виконання, а також виникнення підстав для дострокового повернення коштів, а сам по собі розрахунок розміру заборгованості не є достатнім доказом існування заборгованості та її розміру, оскільки матеріали справи не містять документально підтверджених фактичних даних, що у ньому містяться, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до п. п. 1.7.1 п. 1.7 частини № 2 кредитного договору кошти були перераховані банком в безготівковій формі на поточний рахунок відповідача, з якого видно, що ОСОБА_2 отримав їх траншами 08 травня 2007 року в сумі 100 000 доларів США та 06 листопада 2007 року в сумі 100 000 доларів США, шляхом зняття готівкових коштів з поточного рахунку.

Видача кредитних коштів в розмірі, передбаченому кредитним договором, підтверджена засвідченими копіями валютних меморіальних документів від 08.05.2007 і 06.11.2007 (а.с. 238, 239, т. 1), а неможливість надання оригіналів касових документів - листом банку про те, що вони знищені згідно акту № 17 від 3 січня 2013 року у відповідності до Переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 8 грудня 2004 року № 601. Відповідно до статті 674 зазначеного Переліку в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, строк зберігання зазначених документів в установах банків дійсно становив 5 років. Стаття 370 Переліку, на яку посилається представник відповідачів врегульовує строки зберігання документів (програм, план проведення зустрічей, графіків, листування) про приймання представників і делегацій іноземних банків й до спірних правовідносин не має жодного відношення.

Та обставина, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 звернулися до банку за отриманням кредиту, надали свої персональні дані й дані про свій фінансовий стан, відомості про потреби, на які планують використати кредит, підтверджується анкетою-заявою на кредит (а.с. 234-236, т. 1), а фактичне використання коштів із зазначенням сум кредиту, дати його отримання та інших необхідних даних - актами перевірки цільового використання кредитних коштів, отриманих ОСОБА_2 , засвідчених кредитним експертом і самим позичальником (а.с. 241, 242, т. 1).

В матеріалах справи містяться квитанції про сплату кредиту за період з 2008 року по 2014 рік (т. 2, а. с. 51-159).

Відповідно до положень підпункту 1.5.1 пункту 1.5 частини № 2 кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірах та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток № 1 до цього договору) шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок, вказаний в частині № 1 цього договору. Нараховані в порядку, передбаченому цим договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Графіком повернення кредиту та сплати процентів, який змінено сторонами шляхом укладення додаткової угоди від 04 серпня 2014 року, визначено розмір щомісячного платежу та строк його внесення (т. 1, а. с. 11, 13-14).

На підставі підпункту 1.9.1 пункту 1.9 частини № 2 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань.

Крім того, 04 серпня 2014 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №010/03-11/326/1 до Кредитного договору №010/03-11/326 від 08 травня 2008 року, якою змінено ряд положень основного договору, в тому числі в частині графіка погашення платежів (т. 1, а.с. 13-14), забезпечено його іпотекою й порукою ОСОБА_1

Графік повернення кредиту та сплати процентів погоджений та підписаний сторонами, дійсність кредитного договору й додаткових угод до нього не оспорені.

Дослідивши докази у справі у їх сукупності на предмет належності, допустимості та достатності, перевіривши належність виконання позичальником кредитного зобов`язання за наданими ним до суду квитанціями й умовами графіку повернення кредиту та сплати процентів, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого суду про задоволення первісних позовних вимог у повному обсязі, оскільки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» доведено право на дострокове стягнення кредиту та розмір заборгованості за кредитом.

Натомість відповідачами не надано суду жодного платіжного доручення, який не був би відображений в розрахунку заборгованості за кредитним договором наданому банком та не навели обґрунтування, чому вони вважають, що відсоткова ставка за кредитним договором становила 13,21 %, адже із розрахунку заборгованості за кредитним договором, графіку погашення заборгованості, видно, що відсоткова ставка за кредитним договором становила 12 % річних.

Колегія суддів вважає необґрунтованими також доводи апеляційної скарги про те, що банком не надано копії договору поруки на підставі якого банк просить стягнути заборгованість з ОСОБА_1 , оскільки оригінал договору поруки надавався 21 жовтня 2015 року у судовому засіданні для огляду в суді першої інстанції.

Апеляційний суд також відкидає доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції всупереч вимогам закону стягнуто пеню в доларах США, а не в гривнях.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 14-422цс18 Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті ( пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц). Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги про те, що підпис на третій сторінці додаткової угоди № 010/03-11/326/1 до кредитного договору від 04 серпня 2014 року виконаний не ОСОБА_1 , не може бути підставою для визнання поруки припиненою, а може бути підставою правочину недійсним, - у випадку заявлення відповідної вимоги й наявності підстав для її задоволення судом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 відповідно до заяви дала згоду на укладання її чоловіком ОСОБА_2 додаткової угоди № 010/03-11/326/1 від 04 серпня 2014 року до кредитного договору та договору № 010/03-11/326/1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 010/03-11/543 від 08 травня 2007 року. Ця заява посвідчена 04 серпня 2014 року приватним нотаріусом та зареєстрована в реєстрі № 335.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою їх представником ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2015 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05.06.2019

Головуючий І.М. Стадник

Судді: Т.Б. Сало

Т. М. Шемета