ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/9119/14-ц

Провадження № 22-ц/818/2229/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Гуржій І.В.,

учасники справи:

стягувач - кредитна спілка «Фінансова підтримка»,

боржник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Московський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2018 року в складі судді Довготько Т.М.,

в с т а н о в и в:

25 вересня 2019 року головний державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Габрієлова Н.Ю. звернулася до суду з вищевказаним поданням та просить тимчасово заборонити ОСОБА_4 у виїзді за кордон (без вилучення закордонного паспорту) до виконання зобов`язань покладених на неї судовими рішеннями.

Подання мотивує тим, що на виконанні у Московському відділі державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває зведене виконавче провадження до складу якого входить виконавчі листи №643/9119/14-ц видані 13 червня 2016року Московським районним судом м. Харкова та виконавчі листи №643/1601/16-ц видані 15 травня 2017 року Московським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь кредитної спілки «Фінансова підтримка» 273196 грн. 27 коп. . Згідно інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців за боржником на праві власності зареєстрований будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до витягу з бази ДАІ-2000 та ДП НАІС за боржником зареєстровані автотранспорті засоби на які державним виконавцем накладено арешт та оголошено у розшук. Згідно повідомлення Пенсійного фонду України про осіб боржників, які отримують пенсії встановлено, що за результатами обробки запиту стосовно боржника не знайдено. Відповідно до повідомлення Пенсійного фонду України про осіб - боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, встановлено, боржник отримує заробітну плату в ГУНП у м. Києві. Згідно відповіді ДФСУ на запит державного виконавця боржник не має відкритих рахунків у банках та інших фінансових установах, також відсутня інформація про джерела отримання доходів боржників фізичних осіб. Виходами державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 перевірити майновий стан боржника не виявилось можливим у зв`язку з відсутністю мешканців квартири. Державним виконавцем на адресу боржника були направлені виклики з вимогою з`явитись на прийом до державного виконавця, проте боржник жодного разу на прийом до державного виконавця не з`являвся. Проте представник боржника був ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження, про що свідчить особистий підпис. Також згідно відповіді Державної прикордонної служби боржник ОСОБА_6 систематично перетинає кордон, а саме з грудня 2017року по 11 червня 2018 року.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2018 року подання заявника задоволено. Тимчасово заборонено громадянину України ОСОБА_2 у виїзді за кордон України без вилучення закордонного паспорту до виконання зобов' язань покладених на неї рішенням суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні подання, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази ухилення боржника від виконання покладених на неї рішенням суду обов`язків. Особа, яка має невиконанні зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів подання, апеляційної скарги, а також усних пояснень наданих в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судовим розглядом встановлено, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22 червня 2018 року у задоволені подання державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Габрієлової Н.Ю. про тимчасову заборону у виїзді за кордон боржника ОСОБА_7 відмовлено.

Відмовляючи в задоволені подання суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять даних щодо ухилення ОСОБА_8 від виконання зобов`язань, а тому подання є передчасним та задоволенню не підлягає.

25 вересня 2018 року головний державний виконавець Габрієлова Н.Ю. повторно звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_7 до виконання зобов`язань покладених не неї судовими рішеннями.

З наданих в обґрунтування подання доказів вбачається, що на виконанні у Московському відділі державної виконавчої служби м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавчий лист №643/9119/14-ц виданий 13 червня 2016 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на користь КС «Фінансова підтримка» суми боргу 144108,21 грн; виконавчий лист №643/1601/16-ц виданий 15 травня 2017 року Московським районним судом м.Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь кредитної спілки «Фінансова підтримка» процентів за користування кредитом за кредитним договором №494К від 29 березня 2012 року у сумі 125389,52 грн.; виконавчий лист №643/9119/14-ц виданий 13.06.2016 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь КС «Фінансова підтримка» з кожного окремо судовий збір по 720,54 грн.; виконавчий лист №643/1601/16-ц виданий 15.05.2017року Московським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь кредитної спілки «Фінансова підтримка» судових витрат у розмірі 2978,00 грн.

20 червня 2016 року у зв`язку з виконанням виконавчого листа № 643/9119/14-ц старшим державним виконавцем Шаповаловим А.Р. відкрито виконавчі провадження № 511449724 та 51448984.

Представник боржника за довіреністю ОСОБА_12. 08.09.2016 року ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження. Разом з тим, з відмітки про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження не вбачається з яким саме виконавчим провадженням ознайомився представник боржника.

06 червня 2017 року у зв`язку з виконанням виконавчого листа № 643/1601/16-ц головним державним виконавцем Габрієловою Н.Ю. відкриті виконавчі провадження № 54067858 та № 54067858.

Доказів того, що ОСОБА_2 направлялись рекомендованим поштовим відправленням постанови про відкриття виконавчих проваджень від 06 червня 2017 року або ОСОБА_2 було відомо про відкриття виконавчих проваджень № 54067858, № 54060698, державним виконавцем в обґрунтування подання надано не було.

Заявник зазначає, що на виконанні у виконавчій службі перебуває зведене виконавче провадження, але відповідна постанова про об`єднання виконавчих проваджень суду надана не була.

Матеріали справи містять виклики державного виконавця від 11 січня 2018 року та 02 лютого 2018 року на адресу боржника з вимогою з`явитись на прийом у виконавчому провадженні № 51449724, але доказів фактичного їх відправлення або отримання ОСОБА_2 суду надано не було.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник стягувача зазначала, що ОСОБА_2 працює у м. Києві та за місцем реєстрації у м. Харкові не проживає.

З відповіді Пенсійного фонду України від 22 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_6 працює в Головному управління Національної поліції м. Києва (адреса страхувальника (АДРЕСА_1).

З довідки від 22 лютого 2019 року за вих. № 813, виданої Головним управлінням Національної поліції у м. Києві вбачається, що ОСОБА_2 отримує заробітну плату від ГУНП у м. Києві на картку № НОМЕР_2 видану АТ КБ «приватБанк» відповідно до договору на обслуговування зарплатного проекту від 18 лютого 2015 року № б/н.

Доказів того, що посадовими особами виконавчої служби здійснювались заходи щодо встановлення фактичного місцезнаходження боржника, при наявності відомостей щодо його працевлаштування, матеріали справи не містять.

Постановою головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 11 лютого 2019 року накладено арешт на всі грошові кошти боржника.

З наявних в обґрунтування вимог подання доказів вбачається, що у червні 2017 року державним виконавцем направлено запити до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України та у липні 2016 року до Державної податкової служби України.

Постановою державного виконавця від 27 липня 2016 року накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 .

З повідомлення Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 13 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 має паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 терміном дії 01 грудня 2027 року.

Відповідно до повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Прикордонної служби України від 16.07.2018року, ОСОБА_2 у період часу з 29 грудня 2017 року по червень 2018 року, неодноразово перетинала кордон України.

Задовольняючи подання суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання зобов`язань покладених на неї судовими рішеннями.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою " Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.5 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Саме державний виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Разом з тим, матеріали справи, досліджені апеляційним судом, не містять доказів підтверджуючими, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, тобто свідомо ухилявся від виконання судового рішення. Доказів того, з якими саме матеріалами виконавчого провадження у 2016 році був ознайомлений представник боржника суду надано не було.

В обґрунтування доводів подання державний виконавець вказує, що боржник перебуває в особистих відносинах з громадянином Республіки Польщі, з чого вбачається, що у боржника наміру виконувати рішення суддів відсутнє. Разом з тим, посилання заявника на наявність особистих стосунків з громадянином іншої держави не є достатнім доказом підтверджуючим намір боржника не виконувати відповідні судові рішення.

Документи, які надані державним виконавцем до суду не підтверджують саме факт ухилення боржника від виконання зобов`язань. Державним виконавцем як при зверненні до суду із поданням, так і під час розгляду судом першої інстанції подання не надано доказів вжиття усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання виконавчих листів. Доказів того, що боржнику було відомо про наявність зведеного виконавчого провадження не надано, як і не надано доказів наявності саме зведеного виконавчого провадження.

Отже, державним виконавцем на момент звернення до суду з поданням, не надано доказів на підтвердження факту свідомого ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобов`язання за рішеннями суду про стягнення з неї на користь КС «Фінансова підтримка» боргу.

Відповідно слід вважати, що оскаржувана ухвала постановлена без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення у справі такої категорії, встановлення яких є необхідністю при вирішенні питання про вжиття заходу обмеження прав особи, про який йдеться у поданні.

Враховуючи наведене, обмеження у праві виїзду за кордон було застосовано передчасно, без належного з`ясування фактичних обставин, що підлягають перевірці, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову в задоволенні подання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2018 року скасувати.

У задоволені поданням головного державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова головного територіального управління юстиції у Харківській області про тимчасову заборону ОСОБА_2 у виїзді за кордон відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, тільки у випадках передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 травня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова