Справа № 646/3982/17
№ провадження 2/646/91/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.03.19 року м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

за участю: секретаря Мироненко А.С.

представника позивача ОСОБА_1 М ОСОБА_2

представника відповідача Невольниченка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі місцевого суду цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про виселення з наданням іншого житла,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року позивач ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» в особі свого представника звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити з житлового будинку АДРЕСА_1 відповідачів без надання іншого житла та зняттям з реєстраційного обліку у Червонозаводському районному відділі управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є позивач у справі ПАТ «ПУМБ» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №6510475 від 12.08.2008. Відповідно до умов кредитного договору позивач зобовязався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 52000 доларів США, а відповідач ОСОБА_3 , в свою чергу, зобовязався використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу відсотки за користування кредитом та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

В забезпечення виконання умов кредитного договору в іпотеку позивачу було передано житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , про що укладено договір іпотеки №6511299 від 12.08.2008.

Позивач свої обовязки виконав належним чином, відповідач обовязки за кредитним договором не виконує, вжитими досудовими заходами спонукати відповідача до виконання договірних зобовязань не вдалося.

Позивачем 05.05.2017 на підставі договору іпотеки №6511299 від 12.08.2008 прийнято у власність нерухоме майно, що є предметом іпотеки: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачами у добровільному порядку вимогу банку про виселення з житлового будинку не виконано, тому позивач звернувся до суду.

07.06.2017 ухвалою судді відкрито провадження у справі.

Представником відповідача ОСОБА_3 було надано суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у позові. Право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було набуто відповідачем ОСОБА_3 у порядку спадкування до моменту укладення кредитного договору, тобто житловий будинок, що є предметом іпотеки, був придбаний не за рахунок кредитних коштів. Отже відповідно до положень ст.109 ЖК УРСР та правових позицій, викладений у постановах Верховного суду України у справах №6-39цс15 (18.03.2015), №6-197цс16 (22.06.2016), №694/886/13-ц (10.05.2017), при виселенні з жилих приміщень, громадянам одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

23.04.2018 позивачем відповідно до ст.49 ЦПК України до суду подано заяву про зміну предмету позову. З врахуванням правових позицій Верховного суду України, позивач просив виселити з житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідачів з наданням іншого житла, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 74,6 кв.м житловою площею 46,6 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ПАТ «ПУМБ» на праві власності.

11.12.2018 позивачем до суду подано заяву, в якій зазначено, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що був зазначений у позові банку як альтернативне житло, було реалізовано, тому пропонував надати відповідачам у якості альтернативного житла для проживання квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яку просить зазначити у судовому рішенні.

30.01.2019 відповідачем ОСОБА_3 до суду було подано заяву, в якій він просив закрити провадження у справі в звязку з відсутністю предмету спору, оскільки право вимоги передано новому кредитору, який не є учасником справи.

Позивач проти задоволення клопотання відповідача ОСОБА_3 заперечував, пояснивши, що 28.04.2017 відповідно до договору про відступлення права вимоги №475/44 було відступлено ТОВ «Фінансова компанія «БРАВО» право вимоги за кредитним договором №6510475 від 12.08.2008 в розмірі 829057,97 грн., що складає частину заборгованості ОСОБА_3 перед банком.

Судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача Плічко В.М. про закриття провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України (відсутність предмету спору) за очевидною безпідставністю.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, на їхнє обґрунтування послалась на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на його безпідставність, а також стверджуючи, що житлове приміщення, що надається відповідачам для проживання, не відповідає санітарним нормам.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не скористались наданим їм законом правом на участь у судому засіданні.

Суд, вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.

12.08.2018 між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого відповідно до статуту ПАТ «ПУМБ» є позивач, та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №6510476, відповідно до якого банк зобовязується надати позичальнику кредит у розмірі 52000 доларів США, а позичальник зобовязується використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, обумовлені цим договором.

Відповідно до п.1.4 кредитного договору кредит надається строком до 12.08.2015.

П.1.5 кредитного договору передбачає, що забезпеченням виконання зобовязань позичальника за договором є іпотека обєкту нерухомості, який належить позичальнику на праві власності, та/або інше забезпечення за домовленістю сторін та/або в силу закону.

В забезпечення виконання зобовязань відповідачем ОСОБА_3 за укладеним кредитним договором між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (Іпотекодержатель) та Плічко В.М. (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки №6511299 від 12.08.2008. Предметом іпотеки за договором є наступне майно: житловий будинок загальна площа 120,7 кв.м, житлова площа 73,9 кв.м за адресою: м. АДРЕСА_1 35.

Відповідно до п.2.2 договору іпотеки право власності на предмет іпотеки зареєстровано за іпотекодавцем на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Першої харківської контори Заікіною Л.В. 24.11.1981, та свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого заступником старшого державного нотаріусу Першої харківської контори Заікіною Л.В. 26.02.1986.

Згідно з п.4.7 договору іпотеки у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.1, ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

На підставі зазначених норм позивачем було набуто право власності на предмет іпотеки: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №86496585 від 05.05.2017.

Відповідно до повідомлення №к40-44.4.2/569 від 24.05.2017, адресованого відповідачеві ОСОБА_3 , позивач повідомив його про прийняття у власність житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та запропонував відповідно до п.3 договору іпотеки забезпечити звільнення будинку протягом 14 календарних днів з дня отримання даного листа. Повідомлення було отримано Плічко, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до листа відділу реєстрації місця проживання в Основянському районі м.Харкова за №04-09-04/1227-17 від 07.04.2017 в адресній картці особи (форма-Б) міститься наступна інформація щодо зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_1 , осіб:

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації та на який термін- 17.12.1971;

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації та на який термін - 25.02.1987;

ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації та на який термін - 09.12.2003, дата зняття з реєстрації - 11.01.2011;

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації та на який термін - 23.07.2009;

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , дата реєстрації та на який термін - 30.12.1997;

ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_6 , дата реєстрації та на який термін - 14.12.1999;

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 , дата реєстрації та на який термін - 12.12.2003;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_9 внесена інформація «зняті з реєстраційного обліку разом з батьком 11.01.2011».

Суд не бере до уваги у якості доказу рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 29.04.2014 у справі №646/11637/13-ц, оскільки копія рішення містить відмітку про те, що воно не набрало законної сили , тобто є недопустимим в сенсі ст.ст.78, 82 ЦПК України.

Згідно з ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Ч.3 ст.109 ЖК Української РСР передбачає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Позивачем було направлено відповідачам вимоги про виселення, відповідно до яких ПАТ «ПУМБ» вимагав від відповідачів добровільно протягом одного місяця з дня отримання вимоги виселитися шляхом звільнення нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , звільнити нерухоме майно від будь-якого майна та домашніх тварин, забезпечити зняття з реєстрації місця проживання/перебування. Вимоги були отримані відповідачами 25.05.2017, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Проте добровільно відповідачі вимогу про виселення не виконали.

Оскільки житлове приміщення, що є предметом іпотеки, було придбано відповідачем ОСОБА_3 не за рахунок кредиту (позики) банку-позивача, то виселення з жилих приміщень можливо лише з одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду №307/1023/16-ц від 10.01.2018.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, а тому суди дійшли до правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, оскільки в іпотеку передано будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду позивачем було запропоновано надати відповідачам у якості іншого постійного житла квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яку просить зазначити в судовому рішенні. Запропонована квартира належить позивачеві ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №113908144 від 14.02.2018. Право користування цією квартирою у будь-яких осіб відсутнє, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м.Харкова №11-0 від 04.04.2018.

Крім того, позивачем надано висновок про стан основних будівельних конструкцій, можливості збереження та подальшої експлуатації квартири АДРЕСА_4 , який підтверджує задовільний стан та придатність для нормальної експлуатації приміщення квартири.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, проживання відповідачів у належному позивачу об`єкті нерухомості перешкоджає власнику реалізувати в повному обсязі свої права, добровільно свій обов`язок по виселенню відповідачі не виконують, тому виселення як спосіб захисту порушеного права можливо застосувати лише у судовому порядку.

Стосовно аргументу відповідачів про неможливість надання їм у якості постійного житла квартири АДРЕСА_4 , як такого, що не відповідає нормам ст.47 ЖК Української РСР суд вважає його неспроможним, виходячи з наступного.

Правила статті 47 ЖК Української РСР встановлюють, що норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Площа квартири, яка пропонується позивачем як постійне житло для шести відповідачів, має загальну площу 34,3 кв.м.

Ст.47 ЖК Української РСР входить до глави 1 розділу ІІІ ЖК Української РСР, яка регулює надання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, тобто не може бути застосована у даному випадку, оскільки виселення відбувається з житлового будинку, що є предметом іпотеки, з наданням житла, що відноситься до приватного житлового фонду.

У випадку виселення з іпотечного житла законодавцем не встановлено будь-яких вимог щодо площі житла, в яке пропонується виселяти мешканців.

Таким чином, суд дійшов висновок про законність вимог позивача та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тобто судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у сумі 1600,00 грн. в рівних частках з кожного.

На підстав викладеного, керуючись статтями 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» - задовольнити повністю.

Виселити з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з наданням їм іншого постійного житла квартири за адресою: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 11, наступних осіб:

- ОСОБА_3 ;

- ОСОБА_5 ;

- ОСОБА_4 ;

- ОСОБА_12 ;

- ОСОБА_7 ;

- ОСОБА_13 .

Стягнути з кожного: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» судовий збір, сплачений при зверненні до суду, у сумі по 266,67 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», місце знаходження: 04070, м.Київ, вул.Андріївська, 4, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14282829.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків невідомий.

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків невідомий.

Відповідач: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків невідомий.

Відповідач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків невідомий.

Відповідач: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків невідомий.

Повний текст рішення виготовлений 29 березня 2019 року.

Суддя: В.А.Єжов