Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 334/844/16-ц

провадження № 61-22580св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2017 року у складі судді Добрєва М. В. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) про захист прав споживачів та стягнення коштів за договором депозитного вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 02 грудня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір «вклад «Депозит плюс»

№ SAMDNWFD000 щодо розміщення депозитного вкладу на суму 95 000,00 грн на строк 6 місяців до 02 червня 2014 року включно, із нарахуванням відсотків за ставкою 16 (шістнадцять) відсотків річних.02 грудня 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору №SAMDNWFD000 щодо збільшення відсоткової ставки за вкладом на 2 (два) відсотки річних.Позивач, починаючи з травня 2014 року, неодноразово зверталась до Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням повернути депозит, однак працівники Банку їй відмовили, повідомивши про труднощі Банку щодо видачі готівкових грошових коштів. 25 вересня 2015 року вона направила заяву про видачу банківського вкладу в повному обсязі цінним листом з рекомендованим повідомленням про вручення до ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою: вул. Набережна Перемоги,

50 м. Дніпропетровськ, однак спірні кошти Банк їй так і не повернув. Зазначала, що оскільки Банк продовжує користуватися її грошовими коштами в розмірі

95 000,00 грн, то до такого користування мають застосовуватися положення депозитного договору, зокрема у визначенні річної відсоткової ставки на суму депозиту. Також вказувала, що протягом січня - квітня 2014 року вона здійснила покупки товарів на загальну суму 4 216,44 грн. Також просила застосувати до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України та стягнути з Банку на її користь 3% річних та інфляційні витрати.

У зв`язку з викладеним позивач просила стягнути з Банку на її користь суму внеску (депозиту) в розмірі 95 000,00 грн; 18% річних за вкладом у розмірі

49 285,48 грн; 3% річних по статті 625 ЦК України у розмірі 7 730,14 грн; інфляційні втрати у розмірі 77 981,05 грн; витрати на правову допомогу в розмірі 1 378,00 грн та судовий збір в розмірі 2 299,96 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від

17 квітня 2018 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , суму внеску -

95 000,00 грн, 18 % річних за договором - 49 285,48 грн, 3 % річних - 7 730,14 грн, інфляційні витрати - 65 312,45 грн, а всього 217 328,07 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовано тим, що наявні правові підстави для задоволення позову, оскільки відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за договором банківського вкладу, кошти вкладнику не повернув, а ліквідація філії або припинення у будь-який спосіб їх діяльності, не звільняє відповідача від виконання обов`язків з укладених і дійсних договорів. Крім того суд апеляційної інстанції оглянув в судовому засіданні оригінал заяви «вклад «Депозит Плюс»

№ SAMDNWFD000 від 02 грудня 2013 року, додаткової угоди до договору №SAMDNWFD000 та квитанції від 02 лютого 2013 року про внесення коштів в розмірі 95 000,00 грн, зміст операції: відкриття депозиту №SAMDNWFD000.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У травні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факт існування спірних правовідносин між сторонами, наявності грошових коштів на рахунку в банку та невиконання банком взятих на себе зобов`язань за договором депозитного вкладу. Надані позивачем договір банківського вкладу та платіжне доручення про внесення грошових коштів на рахунки є неналежними та недопустимими доказами, які підтверджують факт укладення договору банківського вкладу. Також зазначено, що позивачем не доведено факт знаходження спірних коштів на рахунку у банку. Судом не перевірено та не встановлено правильності нарахування процентів за договором банківського вкладу, зокрема щодо процентних ставок, які діяли в період чинності договору та після закінчення строку, на який він був укладений. У рішенні не зазначено, за який період стягнуто проценти за договором банківського вкладу і три проценти річних. Також Банк зазначає, що судом не було взято до уваги, що позивач надав розрахунок суми інфляційних витрат за чотири роки та не доведено належними доказами витрати на правову допомогу.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У червні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , поданий адвокатом Хмарським Р. Б. на касаційну скаргу Банку, у якому вказано, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому її необхідно залишити без задоволення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 02 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приват Банк» у відділенні за адресою: вул. Васильєва, буд. 19, м. Ялта, АРК Крим укладено договір «вклад «Депозит Плюс» № SAMDNWFD000 щодо розміщення депозитного вкладу на суму 95 000,00 грн на строк шість місяців по 02 червня 2014 року включно, на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 16 % річних, період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць, рахунок/карта для зарахування відсотків № НОМЕР_3 (а. с. 11 а).

02 грудня 2013 року між позивачем, як вкладником, і відповідачем підписано додаткову угоду до договору №SAMDNWFD000 щодо збільшення відсоткової ставки за цим вкладом на 2 відсотки річних (а. с. 12).

Відповідно до умов договору позивач передала, а відповідач прийняв на особовий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 95 000,00 грн на умовах договору. Зазначені кошти були внесені на депозитний рахунок шляхом готівкового внесення коштів у філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 13).

На протязі січня - квітня 2014 року позивач, використовуючи відсотки, нараховані за користування внеском на пластикові карти «Depozit card» і «Бонус плюс», здійснила покупки товарів на загальну суму 4216,44 грн.

З травня 2014 року позивач на підставі пункту 5 договору зверталась до Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням повернути їй депозит, але працівники банку їй відмовили, повідомивши про труднощі банку щодо видачі готівкових грошових коштів, і обмежились лише наданням довідки від 02 травня 2014 року № 44041210 щодо наявності рахунків позивача у банку і сум грошових коштів на цих рахунках (а. с. 15).

Позивач зверталася з заявами про захистом своїх прав до Національного банку України та Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, на які отримано наступні відповіді.

Згідно листа заступника директора Генерального департаменту банківського нагляду Національного банку України від 27 лютого 2015 року № 47-606/12960, невиконання сторонами договірних зобов`язань, а також незгода з діями Банку призводить до виникнення спорів, вирішення яких не входить до компетенції та повноважень Національного банку України, а здійснюється в судовому порядку (а. с. 17-18).

Відповідно до листа Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим від 05 березня 2015 року № 02/139/02-17, рекомендовано звернутися до ПАТ КБ «ПриватБанк» з офіційним листом (бажано рекомендованим лисом з повідомленням про вручення) про намір повернути грошову суму (вклад) у відповідності до вказаного договору. Письмова відмова або взагалі неотримання відповіді від вищевказаного банку слугуватиме підставою для звернення до суду з вимогами про стягнення коштів або зобов`язання видати вклад з річними відсотками (а. с. 20).

15 вересня 2015 року позивачем було вручено відповідачу через реєстрацію у Дніпровському відділенні Запорізького РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою:

м. Запоріжжя, пл. Інженерна, 1, заяву про видачу вкладу з проханням надати позивачу у повному обсязі суму вкладу та відсотки за договором.

25 вересня 2015 року позивач надіслала аналогічну заяву на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення і рекомендованим повідомленням про вручення (а. с. 21-22).

ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 05 жовтня 2015 року № 20.1.0.0.0/7-20150925/1572 повідомив позивача про неможливість виконати її вимоги про повернення її банківського вкладу через неможливість здійснювати Національним банком України банківського регулювання і нагляду, валютного контролю та державного фінансового моніторингу за діяльністю банків та їх підрозділів, розташованих на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, і відповідно до постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 ПАТ КБ «Приват Банк» припинив свою діяльність в Криму (а. с. 23).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору

(стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди виходили з того, що позивач довів внесення грошових коштів до каси банку та існування між нею і відповідачем договірних правовідносин. Під час апеляційного перегляду справи позивач надала для огляду в судовому засіданні оригінал договору, додаткову угоду до цього договору та квитанцію (а. с. 214), згідно яких ОСОБА_1 вносила грошові кошти у розмірі 95 000,00 грн за депозитним договором до Банку. Зазначена квитанція підписана касиром банку, тобто факт внесення грошових коштів на депозитний рахунок є доведеним.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми договору банківського вкладу та визначають наслідки недодержання письмової форми такого договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України (НБУ) від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом; іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо

(пункт 1.10).

У пункті 10.1 Інструкції № 492 передбачається порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

У пункті 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-109цс17, підстав відступити від яких Верховним Судом не встановлено.

Висновки судів повністю узгоджуються із наведеними висновками Верховного Суду України, а тому не відповідають дійсності твердження заявника з цього приводу.

Отже, встановивши, що позивачем на підтвердження факту укладення договору банківського вкладу до суду першої інстанції було надано ксерокопії заяв «вклад «Депозит Плюс» № НОМЕР_2 від 02 грудня 2013 року, додаткової угоди до цього договору та квитанцію від 02 лютого 2013 року про внесення спірних коштів в розмірі 95 000,00 грн з усіма необхідними реквізитами, оригінали цих документів були оглянуті апеляційним судом в судовому засіданні 17 квітня 2018 року, суди зробили обґрунтований висновок про дотримання сторонами письмової форми договору та наявності між сторонами цивільних відносин, що виникли унаслідок укладення договору банківського вкладу.

Таким чином, висновок судів про доведеність факту укладення договору банківського вкладу та внесення коштів позивачем відповідає встановленим обставинами справи та вимогам матеріального права.

Доказів повернення позивачу вкладу (депозиту) в розмірі 95 000,00 Банк до суду не надав.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження факту укладення спірних договорів та невиконання банком їх умов щодо повернення коштів за вкладами після закінчення строку їх дії, є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено знаходження коштів на відповідних рахунках у банку, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано суду доказів про відсутність коштів, які розміщенні на відповідних рахунках, тобто не спростовано зазначених вище обставини.

Разом з тим, суд касаційної інстанції не може погодися з висновками судів в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за договором банківського вкладу, інфляційних витрат та трьох процентів річних, з огляду на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Верховний Суд України у постановах № 6-338цс16 від 11 травня 2016 року,

№ 6-36цс15 від 10 червня 2015 року, № 6-302цс16 від 27 квітня 2016 року висловив правовий висновок що закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Умови договорів банківського вкладу не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії.

Судами було встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що між сторонами 02 грудня 2013 року було укладено договір банківського вкладу на строк 6 місяців, тобто до 02 червня 2014 року.

У пункті 3 договору банківського вкладу «Депозит плюс» вказано, що після закінчення строку вкладу Ви не заявили Банку про бажання повернути свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неоднократно без Вашої явки в Банк.

У пункті 6 цього договору зазначено, якщо Ви вимагаєте розірвати договір, а строк вкладу ще не закінчився, Вам повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються по зменшеній процентній ставці (а. с. 11-а).

Тобто вказаним договором було передбачено його автоматичну пролонгацію на той же самий строк, до того часу поки вкладник не розірве цей договір.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач починаючи з травня 2014 року неодноразово зверталася у відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення її вкладу, 15 та 25 вересня 2015 року подавала до Банку письмові заяви про видачу вкладу та нарахованих відсотків по ньому в повному обсязі, однак в матеріалах справи наявна лише остання її вимога про повернення цих коштів від 25 вересня 2015 року (а. с. 21).

Отже, закінчення строку дії договору банківського вкладу, або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін, в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Таким чином суди не звернули уваги на доводи Банку щодо не правильного розміру нарахованих відсотків за користування вкладом та не звернули уваги на ту обставину, що відсотки за користування спірними коштами було розраховано позивачем за процентною ставкою 18 % поза межами строку дії цього договору та не перевірили, коли саме позивач вперше направила на адресу Банку вимогу про повернення її вкладу та відсотків, нарахованих по ньому.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином стягуючи інфляційні витрати та 3 % річних від простроченої суми вкладу, суди не перевірили, за який період нараховано ці кошти.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги(частина перша статті 367 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Однак суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів Банка щодо розміру стягнутих відсотків за договором банківського вкладу, інфляційних витрат та 3 % річних, зокрема, не встановив, коли саме відбулося дострокове припинення договірних правовідносин між сторонами, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин постанова апеляційного суду в частині стягнення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку запереченням відповідача та доводам апеляційної скарги.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 квітня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик