ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2655/19 Справа № 185/3086/18 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири /а.с. 2-3/.

Позовна заява обґрунтована тим, що під час шлюбу з відповідачем його матір ОСОБА_3, яка померла 12.11.2005 року, за життя, з відповідачем уклали договір довічного утримання від 15.09.2005 року відповідно до якого ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що спірна квартира є майном, набуте ними за час шлюбу на праві спільної сумісної власності подружжя, так як вищевказаний договір був укладений в інтересах їх сімї та зобовязання щодо утримання та догляду ОСОБА_3 за її життя несли, як позивач, так і відповідач сумісно. Тому вважає, що має право на визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі /а.с. 69-71/.

Не погодившись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги /а.с. 77-80/.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на зазначену вище апеляційну скаргу у цій справі не скористався.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що в період шлюбних відносин між сторонами по справі, ОСОБА_3, яка померла 12.11.2005 року та, яка є матірю позивача, за життя, з відповідачем уклали договір довічного утримання від 15.09.2005 року, який був посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 2-3540, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_2 (державна реєстрація права власності проведена державним реєстратором 28.09.2005 року за реєстраційним номером 11480410), яка належала на праві власності померлій ОСОБА_3 та зобовязалась відповідно до умов договору довічно утримувати та доглядати ОСОБА_3.

Вищевказаний договір довічного утримання відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України припинив свою дію, так як ОСОБА_3 померла 12.11.2005 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався тим, що спірне майно, яке перейшло до відповідача у власність відповідно до договору довічного утримання, належить їй на праві його особистої власності та не може бути визнано судом обєктом права спільної сумісної власності подружжя, з подальшим визначенням часток у праві спільної сумісної власності подружжя.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись, виходячи з наступного.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

У звязку з цим суд першої інстанції помилково вважав що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя, не звернувши уваги на норми сімейного права та правову позицію Верховного Суду України.

Встановлено, що право власності на спірну квартиру набуто ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_1

При цьому, відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно їй, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні.

На спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя відповідач не надав належних та допустимих доказів.

Отже, установивши, що квартира АДРЕСА_1 була придбана подружжям за час шлюбу, договір довічного утримання укладений в інтересах сімї, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, частки дружини та чоловіка в ній є рівними.

Суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи, обставини, які вважав встановленими, є недоведеними, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. та 1057 грн. 21 коп. витрати на подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. та 1057 грн. 21 коп. витрати на подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_4