Провадження № 22-ц/801/479/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 рокуСправа № 127/16591/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року, постановлене в складі судді Венгрин О.О., о 16:10 в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області,

встановив:

В липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якій просив провести поділ квартири АДРЕСА_1.

05 грудня 2018 року представником ОСОБА_3 адвокатом Піпко А.М. подано заяву про розподіл судових витрат у якій просив вирішити питання розподілу судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача 3494,09 грн. на відшкодування сплаченого судового збору та 11276, 80 грн. в якості компенсації понесених витрат на правничу допомогу адвоката.

Представник відповідача адвокат Чуприна О.М. подала заяву у якій просила суд відмовити у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат на підставі ч. 9 статті 141 ЦПК України, оскільки даний спір виник в результаті неправильних дій позивача ОСОБА_3.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року позов задоволено.

Поділено спільну сумісну власність колишнього подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а саме квартиру АДРЕСА_1, виділивши на праві власності:

- ОСОБА_3 1/2 (ідеальну) частку квартири АДРЕСА_1,

- ОСОБА_4 1/2 (ідеальну) частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3494,09 грн судового збору, 1500,00 грн. витрат на правничу допомогу, а у стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовлено.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з положень ст. 70 ч. 1 СК України, у який визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та об'ємом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи те, що відповідач має на утриманні дитину з інвалідністю, справа є незначної складності, відповідач не заперечує щодо поділу майна подружжя, позивачем пред'явлено тільки одну вимогу майнового характеру, обсяг досліджених доказів є невеликим, у справі відбулось чотири судових засідань за участі адвоката Піпко А.М., а тому суд вважав за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 1500 грн..

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подала апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду в частині розподілу судових витрат не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зокрема в апеляційній скарзі вказано про те, що витрати на правову допомогу не підтверджені належним чином оформленим договором, при цьому банківська квитанція про сплату коштів на рахунок адвокатського бюро «Піпко та партнери» на суму 11276,80 грн. не містить ні номеру справи, а ні номеру договору.

У апеляційній скарзі відповідач просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року змінити в частині розподілу судових витрат, зазначивши: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1747,05 грн. В частині стягнення витрат на правничу допомогу відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2000 грн. за надання правничої допомоги під час розгляду справи Вінницьким апеляційним судом.

Представником позивача адвокатом Піпко А.М. подано відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає, що вимоги апеляційної скарги відповідача є безпідставними та такими, що не відповідають нормам матеріального права і просить апеляційну скаргу залишити без задоволення та стягнути з відповідача на користь позивача витрати за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції..

06 лютого 2019 року представником позивача подано апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року у якій зазначає, що суд першої інстанції вирішуючи питання про розподіл судових витрат дійшов хибного висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки відповідач ОСОБА_4 та її представник такого клопотання суду не заявляли. У апеляційній скарзі представник позивача просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року змінити та винести постанову, якою стягнути з відповідача на користь позивача 11276,80 грн. понесених витрат на правничу допомогу адвоката.

В судовому засіданні представник позивача власну апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини, апеляційну скаргу відповідача не визнав, вказавши на її безпідставність.

Представник відповідача в судовому засіданні власну апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини, апеляційну скаргу представника позивача не визнала, вказавши на її безпідставність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року оскаржується учасниками справи лише в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість даного рішення в цій частині в межах доводів та вимог апеляційних скарг. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання розподілу судових витрат вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, по справі встановлено, що звертаючись до суду із позовом про поділ майна подружжя позивач ОСОБА_3 сплатив 3494,09 грн. судового збору, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 1).

Крім цього, представником позивача адвокатом Піпко А.М. надано до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 19 червня 2018 року (а.с. 50-52), розрахунок часу, витраченого на надання правової допомоги, акти приймання-передачі наданих послуг, квитанції про оплату послуг на суми 5638,40 грн., 5640 грн., всього 11278,4 грн. (а.с. 104-111).

Відповідно до ч. 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції правильно виходив із положень ст. 137 ЦПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника позивача Піпка А.М. про те, що суд вправі зменшити розмір витрат на правничу допомогу лише за відповідною заявою сторони, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, представник відповідача адвокат Чуприна О.М. 08 січня 2019 року подала до суду першої інстанції заяву у якій заперечувала розмір витрат понесених позивачем у зв'язку із наданням професійної правничої допомоги та просила суд взагалі відмовити в стягненні з відповідача таких витрат (а.с. 112-115).

Суд першої інстанції при вирішенні питання розподілу судових витрат з врахуванням заяви представника відповідача, дійшов висновку про можливість зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, а отже доводи апеляційної скарги позивача висновку суду першої інстанції не спростовують.

Так, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права

Суд першої інстанції врахував критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Звертається увага на те, що за змістом положень ст. 274 ЦПК України дана справа віднесена до категорії справ незначної складності, розгляд яких може проводитися судом в порядку спрощеного позовного провадження. Вказані обставин не дають підстави вважати, що витрати позивача в розмірі 11278,4 грн. за надання професійної правної допомоги пов'язаної з судовим розглядом цієї справи були неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Зазначені представником позивача адвокатом Піпком А.М. витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11278,4 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Разом з тим не заслуговують на увагу і доводи представника відповідача про не належне оформлення платіжних документів, оскільки факт сплати позивачем витрат на правничу допомогу адвокатському бюро «Піпко та партнери» підтверджується договором про надання такої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг та квитанціями про фактичну сплату цих коштів. Не зазначення у квитанції номеру договору не спростовує факту сплати цих коштів та їх подальше зарахування на рахунок адвокатського бюро.

Також, є безпідставними доводи апеляційної скарги представника відповідача адвоката Чуприни О.В. про те, що витрати на професійну правничу допомогу слід покласти на позивача на підставі ч. 9 ст. 141 ЦПК України, оскільки спір у справі виник в наслідок неправильних дій ОСОБА_3.

Відповідачем не надано підтверджень того, що вона пропонувала вирішити спір в досудовому порядку, а позивач в свою чергу від такої пропозиції відмовився. Визнання відповідачем позовних вимог не може свідчити про неправильність дій позивача.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи питання розподілу судових витрат суд першої інстанції правильно виходив з принципів розумності, верховенства права та врахував, що відповідач має на утриманні дитину з інвалідністю, справа є незначної складності, відповідач не заперечує щодо поділу майна подружжя, позивачем пред'явлено тільки одну вимогу майнового характеру, обсяг досліджених доказів є невеликим.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про те, що судом першої інстанції висновок щодо розподілу судових витрат зроблено з порушенням норм матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення норм права.

Такі доводи апеляційних скарг не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасників справи, які звернулися з апеляційними скаргами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за сторонами.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом

Головуючий В.В. Оніщук