КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Орєхов О.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна подружжя спільною сумісною власністю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів -

В с т а н о в и л а :

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання квартири за адресою : АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим , що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 28 лютого 1996 року.

Шлюб позивача та відповідача розірваний у відповідності до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 357/12636/14- ц, провадження у якій відкрите 26 вересня 2014 року.

Під час перебування у шлюбі, вони із дружиною, 18 серпня 2012 року, за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, стороною договору купівлі-продажу була зазначена відповідач.

До вересня 2014 року позивач та відповідач спільно проживали у вказаній квартирі.

У вересні 2014 року ,у зв`язку з ускладненням відносин з відповідачем, позивач був вимушений залишити вказане місце проживання, тимчасово проживав у різних містах України - АДРЕСА_2 .

Через деякий час позивач захворів, переніс тяжке захворювання: інсульт.

На даний час відповідач не визнає право позивача на квартиру, придбану за спільні грошові кошти та в період проживання у шлюбі.

Позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 54, 7 кв.м., житлова площа 29, 1 кв.м та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального права і процесуального права, та постановити нове рішення, яким задовольнити позов. В апеляційній скарзі зазначав, що квартира придбана за спільні кошти, а відтак є спільним майном .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 12 вересня 2019 року , 15 жовтня 2019 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи,

Заяв про причини неявки в судове засідання від відповідачки ОСОБА_2 та її представника до апеляційного суду не надходило. Судові повістки сторонам вручені відповідно до вимог п.3 ч.8 ст 128 ЦПК України .

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що відповідач та її представник, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, а тому підстави в вважати їх неявку до суду поважною, відсутні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі ( а. с. 6 ).

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18 серпня 2012 року ОСОБА_2 придбала квартиру у ОСОБА_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за згодою чоловіка ОСОБА_1 . Продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 41 240 гривень (а. с. 31).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 04 листопада 2014 року, шлюб між сторонами розірвано (а. с. 51).

Звертаючись до суду з вказаною позовною заявою, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати право спільної сумісної власності на вищевказану квартиру, яка була придбана в період шлюбу.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК, ст. 60 СК); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК).

Пунктами 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено,що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного Кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

В судовому засіданні встановлено та не спростовано позивачем, що у відповідача ОСОБА_2 до шлюбу з позивачем у приватній власності перебувало нерухоме майно, а саме квартира.

Відповідно до 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2012 року вбачається, що ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_4 . Продаж квартири було вчинено за 48 593 гривень ( а. с. 70-71 ).

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачкою ОСОБА_2 18 серпня 2012 року після продажу ОСОБА_5 квартири за адресою : АДРЕСА_5 . Вказана квартира належала ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с. 70-71) . Вказану обставину апелянт визнав, не заперечував .

Спірна квартира була придбана у ОСОБА_3 18 серпня 2012 року, в той же день, і договір купівлі-продажу оформлений у того самого нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ( а. с. 31, 70-71 ).

Крім того, з зазначених угод вбачається, що від продажу належної відповідачу на праві приватної власності квартири остання отримала 48 593 гривень, а спірна квартира була придбана за 41 240 гривень.

Отже, враховуючи норми Сімейного Кодексу України, спірне майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана відповідачкою за особисті кошти від продажу квартири, яка належала останній до шлюбу з позивачем на підставі приватної власності.

Позивач ОСОБА_1 не надав на суду першої інстанці, ні суду апеляційної інстанції, жодного належного та допустимого доказу на спростування вказаних обставин. Доводи апеляційної скарги, що суд не мав приймав вказаних доказів , оскільки вони подані поза межами строку надання доказів, є безпідставними. Вказані докази, зокрема договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_5 , були направлені нотаріальною конторою на виконання ухвали суду від 15 лютого 2019 року про витребування доказів. ( а.с. 63-64) .

Крім того, як встановлено судом, заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2014 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 ( а.с. 38)

Вказаним судовим рішення встановлено, що спірна квартира належить ОСОБА_2 на праві приватної власності . Зазначене судове рішення набрало законної сили 29 грудня 2014 року ( а. с. 38 ). Рішення сторонами не оскаржено .

Відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 5 статі 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно довідки з місця проживання та про склад сім`ї та реєстрацію, виданої ЖЕК № 6 від 16 січня 2015 року ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , проживає та зареєстрована одна особа - ОСОБА_2 (а. с. 34).

Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції , відмовляючи у задоволенні позову по суті, вірно зазначив, що не підлягає застосуванню строк позовної давності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 22 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді