АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/783/19Головуючий по 1 інстанції Здоровило В.А.
Категорія: 304000000 Доповідач в апеляційній інстанції Пономаренко В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

суддів Гончар Н.І., Пономаренка В.В., Сіренка Ю.В.

секретар Чуйко А.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 13 березня 2019 року (постановленого суддею Здоровило В.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

:

в с т а н о в и л а :

06 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 з позовом про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи позовну заяву тим, що позивач дала в борг ОСОБА_2 . 1 500 доларів США, а 17 грудня 2014 року ще 1 500 доларів США. За цей період відповідач повернула їй 500 доларів США і на момент другої позики була винна 2 500 доларів США, про що написала боргову розписку.

У 2015 році відповідач повернула їй частину боргу у розмірі 350 доларів США, після чого виплачувати борг припинила. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача з проханням повернути борг. В січні 2016 року відповідач повернула їй ще 100 доларів США, після чого почала її уникати.

Неповернута суму боргу складає 2050 доларів США, що еквівалентно 57 912, 50 грн. Відповідач в добровільному порядку відмовляється повертати борг, тому за таких обставин ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Просила суд першої інстанції стягнути вищевказану суму боргу та стягнути із відповідача на її користь судові витрати по оплаті судового збору та правничої допомоги.

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 57 912 грн. 50 коп. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 800 грн., а всього 1504 грн. 80 коп.

Рішення мотивовано тим, що відповідач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надав до суду належних доказів повернення позивачу грошових коштів, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а тому прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача в користь позивача боргу за договором позики в повному обсязі в сумі 57 912 грн. 50 коп. та понесених позивачем судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 11 квітня 2019 року подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.256,257, 264, 1054 ЦК України, ст.137 ЦПК України та в супереч роз`ясненням Верховного Суду України, викладеним в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Також рішення не узгоджується з правовим висновком щодо застосування позовної давності викладеним Верховним Судом України в постанові від 05.04.2017 року у справі №369/6771/15-ц.

Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції не вірно визначено суму боргу в іноземній валюті в еквіваленті гривні не на дату винесення рішення, а на дату, що передувала зверненню до суду, і не по курсу НБУ, а по курсу комерційного банку.

Судом першої інстанції не враховано, що позивачкою пропущено строк позовної давності, про застосування якого просила відповідач. На думку апелянта, не пропущений строк позовної давності лише щодо платежів за грудень 2015 року та січень 2016 року , в загальній сумі 300 доларів США, що еквівалентно 7907 грн. 87 коп.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача витрати на оплату правової допомоги в умі 800 грн., оскільки відсутні докази укладення договору та докази понесених судових витрат.

Апелянт просить скасувати рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 13.03.2019 року, винести нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача лише 7907,87 грн., як неповернуті кошти в розмір 300 доларів США за період грудень 2015 року - січень 2016 року, а в решті позову відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

13 травня 2019 року від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що позивач рішення суду першої інстанції вважає вірним і не підлягає до скасування, просить не приймати до уваги апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постановлене рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надав до суду належних доказів повернення позивачу грошових коштів, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а тому прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики в повному обсязі в сумі 57 912 грн. 50 коп. та понесених позивачем судових витрат.

З даним висновком не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 500 доларів США, які зобов`язувалася повертати по 200 доларів США щомісячно, початок розрахування із січня місяця 2015 року.

На підтвердження укладення між сторонами договору позики, відповідач 17 грудня 2014 року написала боргову розписку (а.с.4). Оригінал розписки знаходиться у позивача.

Відповідач не заперечує, що боргову розписку вона писала власноруч, у присутності позивача.

Відповідно до пояснень наданих сторонами, ОСОБА_2 за період часу з серпня 2014 року по січень 2016 року повернула ОСОБА_1 950 доларів США і сума неповерненого боргу за договором позики складає 2050 доларів США.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

31 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18, досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та приходить до висновку про наявність у відповідача боргового зобов`язання перед позивачем, але не погоджується з розміром грошового зобов`язання. Разом з тим, колегія суддів, погоджується з доводами апелянта про те, що оскаржуване рішення винесене судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.256,257, 264, 1054 ЦК України, ст.137 ЦПК України та в супереч роз`ясненням Верховного Суду України, викладеним в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Також рішення не узгоджується з правовим висновком щодо застосування позовної давності викладеним Верховним Судом України в постанові від 05.04.2017 року у справі №369/6771/15-ц.

Так, судом першої інстанції не вірно визначено суму боргу в іноземній валюті в еквіваленті гривні не на дату винесення рішення, а на дату, що передувала зверненню до суду, і не по курсу НБУ, а по курсу комерційного банку.

Станом на дату винесення рішення 13 березня 2019 року, відповідно до офіційного курсу валюти НБУ: еквівалент 100 доларів США становив 2635,9553 грн.

Судом першої інстанції не враховано, що позивачкою пропущено строк позовної давності, про застосування якого просила відповідач. Не пропущений строк позовної давності лише щодо платежів за грудень 2015 року та січень 2016 року, в загальній сумі 300 доларів США, що еквівалентно 7907 грн. 87 коп.

Відповідно до п. 14 Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

В супереч цьому суд першої інстанції в основу рішення поклав довідку AT «Ощадбанк» (а.с.6) про курс долара США, а не взяв до уваги офіційний курс гривні НБУ, який є загальнодоступною інформацією та розміщений на офіційному сайті НБУ в мережі інтернет, врахував курс не станом на дату винесення рішення (13.03.2019 р.), а на дату, що передувала зверненню із позовом. Таке порушення суду призвело до того, що суд невірно визначив розмір зобов`язань між сторонами.

У відзиві на позов відповідач просила суд застосувати до спірних правовідносини строк позовної давності та у випадку якщо суд дійде до висновку про обгрунтованість позову, просила відмовити в позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Згідно розписки від 17.12.2014 року, яка додана до позову, відповідач повинна була повертати борг рівними частинами по 200 доларів США, починаючи з січня 2015

року. Таким чином, згідно розписки відповідач повинна була повернути з січня 2015 року по грудень 2015 року по 200 доларів США, щомісячно та січні 2016 року 100 доларів США.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ч.2 ст.1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за коленим простроченим платежем.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У випадку встановлення умовами договору окремих самостійних зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення коленого чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанов від 05.04.2017 року у справі №369/67 7 1/15-ц. Дана правова позиція в сили ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов`язковою до врахування у даній справі, проте суд першої інстанції безпідставно її не застосував.

З огляду на наведене, позивач, оскільки відповідач порушив своє зобов`язання

та не повернув борг згідно графіку наведеного вище частинами, мав право

звернутися до суду із позовом в межах позовної давності щодо кожної частини (по 200 доларів США) окремо.

З позовом позивач звернувся 06.12.2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності щодо платежів за січень 2015 року - листопад 2015 року, а тому в позові в цій частині слід відмовити.

Не пропущеним є строк платежів за грудень 2015 року в розмірі 200 доларів США та за січень 2016 року в розмірі 100 доларів США, а всього 300 доларів США, що відповідно до офіційного курсу долара до гривні, складає еквівалент 7907 грн. 87 коп.

Зазначене свідчить про порушення судом першої інстанції вимог ст. ст. 256,267 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо безпідставного стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача витрат на оплату правової допомоги в сумі 800 грн., оскільки відсутні докази укладення договору та докази понесених таких витрат.

З огляду на викладене, оскільки оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, колегія суддів у відповідності до вимог ст.376 ЦПК України, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольняє частково. Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 13 березня 2019 року у даній цивільній справі скасовує та ухвалює нову постанову. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольняє частково, стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 7 907 грн. 87 коп. та у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, пропорційно до задоволених вимог (13,65%) в сумі 205 грн. 41 коп., а в решті позовних вимог відмовляє.

Керуючись ст.ст.141,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 13 березня 2019 року (постановленого суддею Здоровило В.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 7 907 грн. 87 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 205 грн. 41 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, але на умовах та в порядку визначеному ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 06 червня 2019 року.

Судді Гончар Н.І.

Пономаренко В.В.

Сіренко Ю.В.