Справа 206/6953/18
Провадження 2/206/282/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року в залі суду в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

за участі представників:

позивача, адвоката Костогриз О.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в:

14 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, в якому просить визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 один АДРЕСА_2 з ціловим призначенням - обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, (кадастровий номері НОМЕР_1 ), в порядку успакування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.2-3).

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складалась з домоволодіння АДРЕСА_1 . Домоволодіння належало спадкодавцю на підставі рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26.05.2000 року. Для оформлення спадщини за законом, після смерті ОСОБА_4 вона звернулась до ОСОБА_5 приватного нотаріуса ДМНО. При оформлені спадщини було з`ясовано, що земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 , була приватизована в 1999 році на ім`я ОСОБА_3 , яка на той час була власником домоволодіння АДРЕСА_1 . На підтвердження права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку було виготовлено Державний Акт на право приватної власності на землю від 20.07.1999 року. Згідно Дежавного Акту ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку площею 0.1000 га, за адресою АДРЕСА_1 , з ціловим призначенням - обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 01.09.2016 року ОСОБА_5 , приватний нотаріус ДМНО, видав їй свідоцтво про право на спадщину за законом, на домоволодіння АДРЕСА_1 . 06.09.2016 року її право власності на житловий будинок було зареєстровано в Держреєстрі. 08.02.2018 року ОСОБА_5 винесла постанову по відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , якй помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на земельну ділянку в зв`язку з не наданням документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії. Проте вона не погоджується з рішенням нотаріуса, оскільки у неї є всі підстави на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Оскільки право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,10 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 . І виникло на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1316 від 17.06.1999 року. ОСОБА_4 вважається спадкоємцем третьої черги після смерті ОСОБА_3 , він прийняв спадщину після смерті за ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то він має право, в розумінні ст. 1296 ЦК України, на успадкування за законом усіх майнових прав спадкодавця ОСОБА_3 , які залишились після її смерті та не були охоплені заповітом, в тому числі і на спірну земельну ділянку.

Відповідач Дніпровська міська рада відзив на позовну заяву не подали.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. Просив судовий збір залишити за позивачем і не стягувати з відповідача. Пояснив, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , тому має право на спадкування і земельної ділянки.

Представник відповідача Дніпровської міської ради Гуртовий В.Ю. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

17 грудня 2019 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська по даній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження (а.с.22).

Ухвалою від 13 лютого 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.37).

Представниками відповідача неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з зайнятістю в інших судових засіданнях (а.с.29-32, 39-42, 49-52, 53-54).

29 травня 2019 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Під час розгляду справи судом заслухано представників сторін, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Самарської районної ради м. Дніпропетровська 30 червня 1999 року (а.с.7 з обороту).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2000 року № 2-1311/2000 встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 та за ним визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.16-17).

Цим же рішенням встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину, оскільки користувався будинком, робив ремонт, обробляв земельну ділянку, сплачував податки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 виданого Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 08 вересня 2014 року (а.с.7).

01 вересня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальчук Т.В. ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав померлому ОСОБА_4 на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2000р. по справі № 2-1311/2000, зареєстрованого 13.01.2001р. Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстрову книгу № 426 за реєстровим № 99. Житловий будинок складається з: літ. А-1 житловий будинок, загальною площею 46,6кв.м, житловою площею 23,0кв.м, літ. Б сарай, літ. В сарай, літ. Г сарай, літ. Д сарай, літ. Ж сарай, літ. Є вбиральня, літ. І гараж, № 1-7 споруди, І мостіння (а.с.4).

З цього ж свідоцтва та витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 05.09.2016р. видно, що спадкоємцем майна ОСОБА_4 , 1953 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.6).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.09.2016 року право приватної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.5).

17.06.1999 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради прийнято рішення № 1316, яким передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_4 (а.с.8).

З цього ж державного акту вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_3 оформлений 20.07.1999р.

З витягу з Державного реєстру земельного кадастру про земельну ділянку від 14.05.2018 року земельна ділянка площею 0,1000, кадастровий № НОМЕР_5 по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с.10).

08 лютого 2018 року постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ковальчук Т.В. відмовлено позивачу ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 на земельну ділянку, місцезнаходження якої: місто Дніпро, вулиця Магаданська, земельна ділянка № 1 у зв`язку з ненаданням нею документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії (а.с.15).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року, яке набрало законної сили 09.08.2018р. заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , має право на успадкування за законом на земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована на території Самарського району міста Дніпра АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , як спадкоємець, який здійснив дії, що свідчать про фактичне прийняття спадщини (а.с.61-62).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеномузаконом.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, якщо у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1263 ЦК України, у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 за життя, будучи одноособовим власником домоволодіння АДРЕСА_1 , маючи намір на безоплатну приватизацію землі, на якій розташовано домоволодіння, подала відповідну заяву до Дніпропетровської міської ради, за місцезнаходженням земельної ділянки та у подальшому, згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 1316 від 17 червня 1999 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, не встигнувши зареєструвати на своє ім`я права власності на спірну земельну ділянку з підстав, які не залежали від її волі.

Згідно абз. 2 п. 1 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку».

У відповідності до листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

ОСОБА_4 , як спадкоємця третьої черги за законом, фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже враховуючи викладене та те, що рішенням суду встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , має право на успадкування за законом на земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка розташована на території Самарського району міста Дніпра АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , як спадкоємець, який здійснив дії, що свідчать про фактичне прийняття спадщини позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових втрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте представник позивача, адвокат Костогриз О.В. в судовому засіданні просив покласти судові витрати на позивача і не стягувати з відповідача.

Керуючись ст.ст. 3-13, 141, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 один АДРЕСА_2 , ціілове призначення - обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель, (кадастровий номер НОМЕР_1 ), в порядку спакування за законом, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2019 року.

Суддя А.О. Сухоруков