КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3910/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сержанюка А.С.,

секретар судового засідання: Чорнобривець В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у складі судді Чех Н.А. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Десята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курило Яна Олегівна про визнання заповіту недійсним та скасування його державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи Десята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курило Я.О., обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_6 15 липня 2015 року він подав заяву до 10-тої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері. В кінці жовтня 2015 року позивач отримав повідомлення про те, що спадкова справа після смерті матері заведена, і про те, що мати за життя склала заповіт на іншу особу, проте даних про особу не зазначено. У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, і з даного позову позивач дізнався, що на ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6. Вважає, що заповіт складено менш як за два місяці до смерті матері. Вказує, що його мати тяжко хворіла. З 01 січня 1996 року ОСОБА_6 була інвалідом ІІ групи пожиттєво. Стан її здоров'я погіршувався, майже постійно вона знаходилась під наглядом лікарів. З 03 квітня 2012 року по 17 квітня 2012 року ОСОБА_6 знаходилась в урологічному відділені Київського міського клінічного онкологічного центру. Останні три місяці перед своєю смертю його матері постійно кололися дуже сильні знеболювальні препарати та інші. Вона практично не виходила з квартири. Саме тому позивач вважає, що його мати не могла в цей час ні підписувати заповіт, ні їхати до нотаріальної контори, вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті.

Тому, з урахуванням вимог уточненої позовної заяви, позивач просив суд визнати недійсним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 12 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Яною Олегівною, зареєстрований за реєстром №209, та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вважає, що судом першої інстанції належним чином не було досліджено медичну документацію ОСОБА_6. Вказує, що покази свідків, зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, не у повній мірі відповідають тим, що давалися свідками у судовому засіданні. Вважає, що ОСОБА_6 не просила нотаріуса складати заповіт.

ОСОБА_4, Десята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курило Я.О. відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що сторона позивача не надала жодного належного доказу на підтвердження своїх позовних вимог. Суд першої інстанції також вважав недоведеним обґрунтування позовних вимог статтями 203, 1257 ЦК України. Крім того, суд зазначив, що покази свідків стосовно того, що позивач погано бачила, читати могла з лупою, або, що їй читали книжки сторонні особи - не можуть бути визнані судом належними доказами, оскільки питання щодо фізичного стану, в даному випадку пов'язаного, із зором ОСОБА_6, можуть визначити тільки фахівці. Також, суд першої інстанції вказав, що не може бути підставою для визнання заповіту недійсним те, що заповідач не мала волевиявлення складати заповіт на ім'я відповідача, і те, що заповідач ОСОБА_6 була в нотаріальній конторі не одна, а з відповідачем, оскільки такі твердження позивача є безпідставними.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності із положеннями статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою статті 1235 ЦК України установлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частин першої та другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої - третьої, п'ятої, шостої статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин. Повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленої законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається із роз'яснень, викладених у частині другій пункту 16 та частини третьої пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про те, що заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6

Також установлено, що ОСОБА_4 є онукою ОСОБА_6

12 лютого 2015 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповіла належну їй частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом КМНО Курило Я.О., зареєстровано за №209. Заповіт складено зі слів ОСОБА_6 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та відповідав дійсним намірам заповідача. Заповіт був прочитаний ОСОБА_6 у голос, про що зазначено на заповіті, та нею підписано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №544/2015 із заявами про прийняття спадщини до Десятої київської нотаріальної контори звернулися ОСОБА_4 - онука померлої, та ОСОБА_3 - син померлої.

13 жовтня 2015 року Десята київська нотаріальна контора повідомила ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_6 на випадок смерті склала заповіт на іншу особу. Згідно документів він не є спадкоємцем за заповітом, та не є спадкоємцем на обов'язкову частку за ст.1241 ЦК України. У разі оскарження заповіту запропоновано надати до нотаріальної контори обґрунтовану письмову заяву, повідомлення про надходження позовної заяви до суду. У разі ненадання відповідних документів, державним нотаріусом буде видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

27 листопада 2015 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Як встановлено судом першої інстанції, заповіт від 12 лютого 2015 року складався за особистим зверненням ОСОБА_6, дієздатність якої було перевірено. Будь-яких доказів про те, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_6 не мала повної цивільної дієздатності до суду позивачем не надано. Крім того, судом установлено, що заповіт містить вказівку на місце та час його складання та містить підпис заповідача - ОСОБА_6, із зазначенням її повного прізвища та ініціалів.

Виходячи з того, що заповідач ОСОБА_6 недієздатною чи обмежено дієздатною визнана судом не була, а тому мала право на складання заповіту, заповіт має письмову форму та посвідчений відповідно до вимог чинного законодавства, текст заповіту підписаний особисто заповідачем, якому роз'яснено зміст статей 1241, 1307 ЦК України, заповіт зареєстровано в реєстрі вчинення нотаріальних дій, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при складанні оспорюваного заповіту були повністю дотримані вимоги закону щодо його форми та посвідчення у відповідності до положень статей 1247, 1251 ЦК України.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушень прав ОСОБА_3 з боку відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції належним чином не було досліджено медичну документацію ОСОБА_6 відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом другим частини першої статті 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до частини першої статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Як зазначалося вище апеляційним судом, ОСОБА_6 недієздатною чи обмежено дієздатною визнана судом не була, а тому мала право на складання заповіту.

Адвокат позивача в суді апеляційної інстанції підтвердила ту обставину, що позивач відмовляється від проведення судової посмертної психіатричної експертизи щодо визначення здатності спадкодавця керувати своїми діями та усвідомлювати їх.

Крім того, судом першої інстанції медична документація була досліджена, та суд надав їй оцінку, зазначивши у рішенні, що для оцінки зазначених доказів необхідні спеціальні знання.

Доводи апеляційної скарги про те, що покази свідків, зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, не у повній мірі відповідають тим, що давалися свідками у судовому засіданні, є безпідставними, оскільки покази свідків записані на технічному засобі, який можливо прослухати, суд у свою чергу не зобов'язаний викладати у судовому рішенні дослівно всі пояснення свідка, оскільки їх можна прослухати, а викладає їх суть.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не просила нотаріуса складати заповіт не приймаються апеляційним судом, оскільки останнім установлено, що зміст правочину не суперечить ЦК України, а тому такий правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції повинен розглянути справу та прийняти нове судове рішення з урахуванням нових позовних вимог щодо нікчемності правочину та нових підстав позову, викладених в апеляційній скарзі, щодо не дотримання закону при вчинені нотаріальних дій, не додержання форми правочину та його посвідчення, не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються положеннями ч.6 ст. 367 ЦПК України, згідно якої в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «13» березня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова А.С. Сержанюк