КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/6840/2019 Головуючий в 1-й інстанції - Волошин В.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня» про порушення трудового законодавства, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

у с т а н о в и в :

У квітні 2018 року пред`явила позов до відповідача, у якому просила:

- визнати порушення трудового законодавства відповідачем, яке полягає у недотриманні ним вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України при звільненні з посади позивачки за ч. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі змінами істотних умов праці;

- визнати незаконним та скасувати наказ № 600-02-02 від 14 грудня 2017р. про звільнення позивачки з посади юрисконсульта;

- поновити позивача на посаді та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2017р. по день поновлення на посаді.

Зазначала, що працювала на посаді юрисконсульта у відповідача. 14 грудня 2017 року вона була звільнена з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі змінами істотних умов праці. 13 грудня 2017 року її було ознайомлено з наказом відповідача «Про порядок ведення претензійної і позовної роботи» від 08 грудня 2017р. №172-02-04, у якому відповідач надав керівні повноваження над юрисконсультами головному бухгалтеру, незважаючи на те, що згідно з посадовою інструкцією вона підпорядковувалась лише головному лікарю. Крім того, наказ покладав на юрисконсультів обов`язок звітувати перед бухгалтерією щодо ведення претензійно-позовної роботи, робити бухгалтерські та економічні розрахунки при подані претензій та судових позовів, відслідковувати дебіторську заборгованість.

Одразу після ознайомлення з наказом від 08 грудня 2017 року, позивачем 13 грудня 2017 року було написано заяву про звільнення, попередивши відповідача про недотримання ним вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Уважала, що при звільненні роботодавець порушив вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Уважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що оскільки наказ № 172-02-04 від 08 грудня 2017 року не містить термін з якого він починає діяти, то в даному випадку документ набирає чинності з моменту його підписання і реєстрації згідно з «Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5. Суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення позивача з приводу того, що головною зміною істотних умов праці, на її думку, є введення наказом нового обов`язку юрисконсульта робити економічні розрахунки. Проте, посадова інструкція юрисконсульта не передбачає таких знань та обов`язків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідача зазначив про безпідставність доводів апеляційної скарги позивача, а рішення суду є законним та обґрунтованим. Підстави, зазначені позивачем щодо пропуску строку для звернення до суду з даним позовом, а саме - розгляд судом іншої її справи, не позбавляло її права подати інші позови з інших позовних вимог, але в межах строків, установлених КЗпП України.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що з 22 червня 2017 року позивач працювала у відповідача на посаді юрисконсульта.

13 грудня 2017 року позивача було ознайомлено з наказом відповідача № 172-02-04 від 08 грудня 2017 року «Про порядок ведення претензійної та позовної роботи в КЗ КОР «КОКЛ».

Цим наказом відповідно до «Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації», затвердженого постановою КМУ від 26 листопада 2008 року № 1040, «Примірного положення про порядок ведення претензійної та позовної роботи на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління МОЗ України, затвердженого МОЗ України № 322 від 13.05.2014 року та враховуючи Рекомендації Міністерства юстиції України «Про порядок ведення претензійної роботи на підприємствах, в установі, організації від 23 січня 2007р. № 35-14/7, був встановлений розподіл обов`язків претензійно-позовної роботи між структурними підрозділами: юридичною службою лікарні, бухгалтерією, планово-економічним відділом та канцелярією.

Зміст зазначеного наказу не містить істотних змін умов праці співробітників цих структурних підрозділів, як і не містить терміну, з якого він починає дію.

13 грудня 2017 року позивач звернулась до керівництва відповідача з письмовою заявою про звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін та на підставі її відмови від продовження роботи у зв`язку із істотною зміною умов праці.

Наказом від 14 грудня 2017 року № 600-02-02 позивача було звільнено з роботи відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із зміною істотних умов праці з виплатою вихідної допомоги в сумі 4208,83 грн. та 1095,17 грн..

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що останньою пропущено місячний строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України. При цьому, вказана нею причина пропуску строку визнана неповажною. Разом з цим судом установлено, що відповідач наголошував про те, що ніяких змін в організації установи не відбулось, як і змін в організації в функціональних обов`язках позивача, проте звільнив її саме за п. 6 ст. 36 КЗпП України, оскільки так наполягала позивач.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави до скасування якого відсутні з наступних підстав.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У Постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін.

Звернувшись з даним позовом до Шевченківського районного суду м. Києва 23 квітня 2018 року, Шклярська О.В. причиною пропуску місячного строку, передбаченого законодавством для звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, зазначала те, що в Шевченківському районному суді м. Києва розглядалась справа за її позовом до відповідача про стягнення недоотриманої заробітної плати та повернення незаконно утриманих коштів №761/46952/18 у період з 16.12.2018 року по 13.04.2018 року. У задоволенні позову їй було відмовлено та вказано на те, що в позовних вимогах відсутнє прохання про поновлення на посаді. Відповідно до позиції суду звільнення відбулось з порушенням відповідачем КЗпП, але виплати відповідають записам у трудовій книжці.

Як убачається із рішення суду першої інстанції, то судом установлено ту обставину, що відповідач заперечував те, що в організації установи відбулись зміни, проте звільнив позивача саме за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Установивши дану обставину, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав пропуску нею строку, передбаченого ст.. 233 КЗпП України, не визнавши вказану нею причину пропуску поважною.

Згідно із ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому, поважні причини - це ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до суду починається від дня виникнення права на пред`явлення позову, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Колегія суддів уважає, що вказана позивачем причина пропуску строку не є такою, що вказує на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, що виникла об`єктивно, незалежно від волі ОСОБА_1 , яка є юристом за фахом, оскільки остання не була позбавлена можливості при поданні позову в справі №761/46952/18 пред`явити і вимогу про поновлення на роботі та/або одночасно з указаним позовом подати позов і про поновлення на роботі.

На підставі викладеного рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави до скасування якого відсутні.

При цьому слід зазначити, що аргументів щодо незаконності або необґрунтованості рішення суду стосовно визнання причини пропуску позивачем строку на звернення до суду неповажною, апеляційна скарга взагалі не містить.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук