Постанова

Іменем України

15 жовтня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/12892/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Притули Н.Г.

від 13 червня 2019 року

по справі №761/12284/19 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2019 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що її права, як споживача послуг - користувача індивідуальним сейфом, порушені виконавцем послуг, звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд) про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що між нею та Публічним акціонерним товариством «Банк «Богуслав» (далі - ПАТ «Банк «Богуслав», Банк) був укладений Договір про надання послуг на користування індивідуальним сейфом строком до 12.02.2018, у зв`язку з чим вона внесла заставну плату за ключі від сейфу в розмірі 2000,00 грн. Внаслідок того, що в ПАТ «Банк «Богуслав» введено тимчасову адміністрацію 03.01.2018 ОСОБА_1 повернула ключі від сейфу, однак відповідач не повернув заставну вартість ключів.

Вказувала, що такі дії відповідача суперечать вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки майно щодо якого банк є зберігачем чи користувачем повертається його власнику.

За вказаних обставин, просила стягнути з ФГВФО заставну плату за ключі від сейфу в сумі 2000,00 грн, а також у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання, на підставі ст. 625 ЦК України просила стягнути інфляційні втрати в сумі 217,50 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 71,00 грн.

Крім того, посилаючись на те, що відмова відповідача у поверненні заставної плати за користування сейфом, є протиправною, що спричинило їй моральні страждання, просила стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у Фонду зобов`язань, обумовлених Договором про надання послуг на користування індивідуальним сейфом.

Судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме не застосовано положення ч. 7 ст. 49, ч. 2 ст. 50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, та не застосовано положення ст. 1, 20 Закону України "Про заставу" та ст. 590 ЦК України, згідно яких звернення стягнення на предмет застави можливе, коли зобов'язання не виконане.

Щодо порушення судом норм процесуального права вказувала на те, що мотивувальна частина рішення суду не відповідає вимогам ч. 4 ст. 265 ЦПК України, оскільки в рішенні суд не навів мотивів незастосування норм права, на які посилався позивач, та відсутні посилання, які докази, надані позивачем, відхиляються судом та мотиви їх відхилення. Також вказала, що рішення суду містить очевидні суперечності, оскільки поряд з твердженням, що Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не передбачає підстав стягнення з відповідача коштів, які є заставою за ключі від сейфу, існує посилання суду на ч. 2 ст. 50 цього ж закону, за якою майно щодо якого банк є користувачем чи зберігачем, повертається його власнику відповідно до закону чи договору.

За вказаних обставин просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обгрунтоване.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07 квітня 2017 року між ПАТ «Банк «Богуслав» та ОСОБА_1 укладено Договір №17/01-ДС/17-51-г на користування індивідуальним сейфом у ПАТ «Банк «Богуслав» (далі - Договір), за умовами якого Банк передав, а клієнт прийняв у тимчасове платне користування індивідуальний сейф НОМЕР_1 з ключами НОМЕР_1 , на строк з 07.04.2017 по 10.05.2017 включно.

Згідно з Договором про внесення змін та доповнень до Договору продовжено строк користування сейфом до 12.02.2018.

На виконання п. 2.2.1. Договору ОСОБА_1 внесла плату за користування сейфом у розмірі 2000,00 грн.

Пунктом 2.1.5. Договору передбачено, що Банк зобов'язався повернути клієнту заставну плату за умови повернення клієнтом сейфу та ключів НОМЕР_1 в належному стані, придатному для їх подальшого використання.

На підставі рішення Правління Національного банку України від 06 листопада 2017 року №708-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк «Богуслав» до категорії неплатоспроможних» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 06 листопада 2017 року №4928 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Богуслав» та делегування повноважень тимчасового адміністратора» у АТ «Банк «Богуслав» запроваджено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк «Богуслав» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, строком на один місяць з 13 год. 00 хв. 06 листопада 2017 року до 05 грудня 2017 року включно.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням повноважень тимчасового адміністратора АТ «Банк «Богуслав», визначених статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), строком на один місяць з 13 год. 00 хв. 06 листопада 2017 року до 05 грудня 2017 року включно, призначено провідного економіста відділу моніторингу операцій проблемних банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків Калугіна Сергія Вікторовича .

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 30 листопада 2017 року №774-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Богуслав» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 01 грудня 2017 року №5267 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Богуслав» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Богуслав» з 01.12.2017 до 30.11.2018 включно, призначено уповноважену особу ФГВФО та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Богуслав», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, крім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Єрмаку Валерію Олександровичу строком на один рік з 01 грудня 2017 року до 30 листопада 2018 року включно.

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №3035 від 12 листопада 2018 року про зміну уповноваженої особи Фонду, якій делеговано повноваження ліквідатора, в тому числі АТ «Банк «Богуслав»

Відповідно до зазначеного рішення повноваження ліквідатора АТ «Банк «Богуслав», визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, делеговано провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Паламарчуку Віталію Віталійовичу з 14 листопада 2018 року.

На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 26 листопада 2018 року №3165 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ ««Банк «Богуслав» строком на один рік з 01 грудня 2018 року до 30 листопада 2019 року включно.

Водночас, відповідно до зазначеного рішення, продовжено повноваження ліквідатора АТ «Банк «Богуслав» визначені Законом, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону, в тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом, окрім повноважень в частині організації реалізації активів банку, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Паламарчуку В.В. строком на один рік з 01 грудня 2018 року до 30 листопада 2019 року включно.

Судом також встановлено, що на звернення ОСОБА_1 про повернення заставних коштів ФГВФО повідомив, що відповідно до п. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» заставна вартість ключів від сейфу протягом дії тимчасової адміністрації в Банку не повертається, оскільки вона є вимогою кредитора, а тому повертається в іншому порядку.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивачки про повернення заставних коштів є кредиторською вимогою та підлягає виплаті у черговості, визначеній ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка передбачає задоволення кредиторських вимог в порядку черговості, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

За п. 54 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов`язань.

Згідно із ст. 48 Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: 1) здійснює повноваження органів управління банку; 2) приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; 4) вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; 5) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 6) заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх; 7) передає у встановленому порядку на зберігання документи банку, що підлягають обов`язковому зберіганню; 8) здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону; 9) здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом тощо.

У разі ліквідації банку задоволення кредиторських вимог здійснюється у черговості, визначеній у статті 52 Закону за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку.

Порядок ліквідації банків врегульований Розділом VIII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з ч. 5 ст. 45 якого протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Уповноважена особа Фонду з дня свого призначення, зокрема, складає не пізніше ніж через три дні з дня свого призначення перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; здійснює відчуження активів і зобов`язань банку в разі, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках за рішенням виконавчої дирекції Фонду (ч. 1 ст. 48 Закону).

Як встановлено судом, на виконання вимог Закону Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Богуслав» від позивачки прийнято заяву про визнання її кредитором та акцептовано в реєстрі вимог кредиторів ПАТ «Банк Богуслав».

Станом на 10.06.2019 в реєстрі акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк Богуслав» обліковується кредитор ОСОБА_1 в 6-ій черзі на суму 2 407,00 грн, дата включення вимоги до реєстру - 03.01.2018.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком (у якому запроваджена тимчасова адміністрація та (або) розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними; запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі №127/10129/17).

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 36 Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань перед кредиторами і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом.

Відповідно до частини другої статті 46 зазначеного Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

За змістом наведених норм після запровадження у банку тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації, задоволення вимог кредиторів поза межами гарантованої Фондом суми вкладів, відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку.

Спрямування коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, відноситься до компетенції уповноваженої особи Фонду.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, правильно виходив з того, що відсутні правові підстави для стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено ст. 52 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки в банку введено процедуру ліквідації, а вимоги позивачки включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів 6 черги.

Суд першої інстанції правильно застосував положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача, які ґрунтуються на загальних нормах цивільного законодавства та договору про користування індивідуальним сейфом задоволенню не підлягають.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо відсутності правових підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки за приписами пунктів 3, 5 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками та кредиторами, а як зазначалось вище, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у даних правовідносинах є спеціальним по відношенню до інших законодавчих актів України.

Оскільки Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право кредиторів Банку, який перебуває на стадії тимчасової адміністрації або ліквідації, відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає правильним висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції положень ст. 1, 20 Закону України "Про заставу" та ст. 590 ЦК України, з огляду на таке.

Відповідно до статті 75 Конституції України, Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання, немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас, Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

За приписами статті 1512 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України

Крім того, відповідно до пункту 4 листа Міністерства юстиції України «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» від 26.12.2008 №758-0-2-08-19, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Виходячи з наведених положень Конституції України, рішення Конституційного Суду України та роз`яснень Міністерства юстиції України, пріоритетними в даному випадку є положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції положень Закону України "Про заставу" та ст. 590 ЦК України є безпідставними.

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду про відсутність у Фонду зобов`язань, обумовлених Договором про надання послуг на користування індивідуальним сейфом, оскільки за приписами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд гарантування є установою, яка виконує спеціальні функції, та не має на меті отримання прибутку, і не відповідає за зобов`язаннями банків.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з порядком відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів кредиторам ПАТ «Банк «Богуслав», яким в тому числі є позивачка, та не спростовують висновків суду щодо виплати відповідних коштів в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та відсутності правових підстав для задоволення пред`явленого позову про стягнення заставної плати на підставі загальних норм цивільного законодавства, з урахуванням запровадження у банку тимчасової адміністрації та в подальшому відкликання банківської ліцензії і запровадження процедури ліквідації.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку доказам, наданим учасниками справи, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн), справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай