КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/8054/15-ц Головуючий у суді І інстанції Новак Р.В.
Провадження № 22-ц/824/5106/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Приходька К.П.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства Київської обласної ради «Управління споруд» на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Київської обласної ради «Управління споруд» про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним вище позовом, мотивуючи його тим, що з 4 січня 2011 року він працює на посаді інженера з техніки безпеки у комунальному підприємстві Київської обласної ради «Управління споруд» (далі - КП КОР «Управління споруд»). 12 березня 2014 року рішенням директора КП КОР «Управління споруд» Будаша С.О. йому було тимчасово заборонено прохід до приміщень адмінбудинку та анульовано перепустку у зв`язку з відкриттям відносно нього кримінального провадження. Зазначав, що його не допускають до робочого місця, рішення про його звільнення не прийнято, трудова книжка знаходиться у роботодавця, який не реагує на його письмові звернення.

Посилаючись на викладене та з урахуванням зменшених 26 жовтня 2016 року позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 5 лютого 2014 року по 10 серпня 2015 року.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КП Київської обласної ради «Управління споруд» на користь ОСОБА_2 невиплачену компенсацію за відпустку у розмірі 35 745 грн. 28 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 123 951 грн. 20 коп.

Стягнуто з ПАТ «Комерційний банк «Даніель» в дохід Держави України витрати з оплати судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп. за подання позовної заяви майнового характеру.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2018 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, представник відповідача за довіреністю - адвокат Герус Ю.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів: неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права; та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що в заочному порядку справу було розглянуто поверхнево, однобоко та шаблонно, з помилками як граматичного так і юридичного характеру, неусунення яких унеможливлює виконання рішення суду. Зокрема наявні смислові помилки по всьому тексту рішення. Так, резолютивна частина рішення не відповідає описовій та заявленим позовним вимогам. Встановивши, що рішення про звільнення позивача не прийнято, суд присудив до стягнення на його користь 123 951 грн. 20 коп. в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тобто, така резолюція суду суперечить встановленим обставинам справи та виходить за межі позовних вимог, оскільки позивач підтримав свої вимоги лише в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, визначивши розмір оплати вимушеного прогулу у розмірі 35 745 грн. 28 коп., суд чомусь дану суму в резолютивній частині визначає як невиплачену компенсацію за відпустку у значно більшому незрозумілому розмірі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 серпня 2018 року матеріали справи повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення та надано місячний строк для усунення недоліків з дня надходження справи.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 грудня 2018 року внесено виправлення в резолютивну частину рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року, виклавши його абзац 4 в наступній редакції.

Стягнуто з КП Київської обласної ради «Управління споруд» в дохід Держави України витрати з оплати судового збору у розмірі 1 596 грн. 96 коп. за подання позовної заяви майнового характеру.

В подальшому ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року дану цивільну справу повернуто до Печерського районного суду м. Києвадля вирішення питання про виправлення описок та помилок у заочному рішенні від 26 жовтня 2016 року та належного оформлення протягом десяти днів з моменту надходження справи до суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 5 березня 2019 року внесено виправлення у вступну та резолютивну частину рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року, вказавши вірно по-батькові позивача « ОСОБА_3 » замість помилково вказаного « ОСОБА_4 ». Однак інші визначені апеляційним судом помилки рішення суду та недоліки цивільної справи судом першої інстанції виправлено не було.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 4 січня 2011 року ОСОБА_1 був прийнятим на роботу до КП КОР «Управління споруд» на посаду інженера з техніки безпеки.

У відповідності до листа директора підприємства ОСОБА_5 вих. № 97 від 12 березня 2014 року, адресованого начальнику служби охорони адмінбудинку ОСОБА_6, позивачу було тимчасово анульовано перепустку та заборонено прохід до приміщень адмінбудинку у зв`язку з відкриттям відносно нього та інших працівників кримінального провадження.

Згідно відповіді КП КОР «Управління споруд» вих. № 110 від 18 квітня 2016 року на запит суду першої інстанції, позивач був відсутній на роботі та не проводився по робочому табелю саме з 5 лютого 2014 року по 10 серпня 2015 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не допустив позивача до роботи протягом 128 робочих днів, тому відповідно до вимог статтей 83, 116, 117 КЗпП України з нього підлягає стягненню невиплачена компенсація за відпустку у розмірі 35 745 грн. 28 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 123 951 грн. 20 коп., виходячи середньоденного заробітку позивача у розмірі 279 грн. 26 коп.

Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України у редакції, що діяла на час ухвалення рішення).

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

При цьому відповідно допринципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого участині першій статті 11 ЦПК України 2004 року, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач, зменшивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 5 лютого 2014 року по 10 серпня 2015 року, оскільки саме в цей період відповідач не допускав його до робочого місця без прийняття рішення про звільнення, не повертаючи трудову книжку та не реагуючи на його письмові звернення. Як зазначав позивач, починаючи з 11 серпня 2015 року він приступив до своїх трудових обов`язків за пропозицією відповідача.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України установлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, якщо працівникові при звільненні не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації кошти у визначені статтею 116 КЗпП України строки, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Статтею ж 83 КЗпП України врегульовано питання грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, взагалі не дослідив предмет і підстави заявленого позову та стягуючи з відповідача на користь позивача невиплачену компенсацію за відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в порушення вимог статті 11 ЦПК України 2004 року вийшов за межі позовних вимог та незважаючи на положення статей 159, 212 ЦПК України 2004 року, яке зобов`язувало його до безпосередньої та належної оцінки доказів, поданих сторонами, безпідставно задовольнив позовні вимоги, які не заявлялися в рамках даного спору.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим суд повинен неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що його резолютивна частина відрізняється від описової та мотивувальної частини, а розрахунки проведені некоректно, внаслідок чого спір, який існує між сторонами, протягом тривалого часу фактично залишився не вирішеним.

Так, право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Статтею 154 КПК України встановлено, що відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. При цьому строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 КПК України. Право на звернення до слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження із клопотанням про відсторонення особи від посади має прокурор та слідчий за погодженням з прокурором (частина перша статті 155 КПК України).

Враховуючи відсутність підстав для відсторонення ОСОБА_1 від роботи, передбачених статтею 46 КЗпП України, і відсутності доказів застосування такого відсторонення в межах відкритого кримінального провадження, колегія суддів вважає, що відсторонення позивача від виконання трудових обов`язків на посаді інженера з техніки безпеки у КП КОР «Управління споруд» не можна визнати законним.

Згідно із статтею 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив, що в разі встановлення, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України).

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи, що відповідає статті 27 Закону України «Про оплату праці» та правилам, передбаченим Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно довідки КП КОР «Управління споруд» вих. № 111 від 19 квітня 2016 рокусередньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 6 004 грн. 19 коп., а середньоденна заробітна плата - 279 грн. 26 коп.

Виходячи з наведеного розміру середньоденної заробітної плати позивача, який визначений самим відповідачем, та кількості робочих днів за період з 5 лютого 2014 року по 10 серпня 2015 року, який становить 374 дні, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу в зв`язку з відстороненням від роботи складає 104 443 грн. 24 коп.

За таких обставин, оскільки відсторонення позивача від виконання трудових обов`язків на посаді інженера з техніки безпеки у КП КОР «Управління споруд» було проведено відповідачем з порушенням вимог закону та враховуючи встановлений факт вимушеного прогулу, колегія суддів приходить до висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення зменшених позовних вимог.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України з КП КОР «Управління споруд» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої у розмірі 1 044 грн. 43 коп., проте, зважаючи, що за подання апеляційної скарги було сплачено 2 395 грн. 44 коп., то пропорційно до розміру задоволених її вимог з відповідача остаточно стягуються судовий збір у розмірі 215 грн. 63 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального підприємства Київської обласної ради «Управління споруд» задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до комунального підприємства Київської обласної ради «Управління споруд» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути з комунального підприємства Київської обласної ради «Управління споруд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв`язку з відстороненням від роботи у розмірі 104 443 грн. 24 коп. (сто чотири тисячі чотириста сорок три гривні двадцять чотири копійки).

Стягнути з комунального підприємства Київської обласної ради «Управління споруд» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 215 грн. 63 грн. (двісті п`ятнадцять гривень шістдесят три копійки).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

К.П. Приходько