Рішення

Іменем України

Справа № 712/14886/18

Номер провадження 2/712/794/19

31 травня 2019 року м.Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Марцішевської О.М.

за участю секретаря судового засідання Олефіренко В.В.

представника позивача адвоката Наполової Т.А.

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (бульв АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 ) звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), посилаючись на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 06.10.1990 р., шлюб розірвано рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 10.07.2012 року. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , 1992 р.н. та доньку ОСОБА_4 , 1999 р.н., які проживають з матір`ю. В період шлюбу 22.07.2005 між ОСОБА_2 та Командитним товариством "Леонід" було укладено договір інвестування будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , предметом інвестування якого була квартира на 6-7 поверхах, орієнтовною загальною площею 158,92 кв.м., житловою 112 кв.м. вартістю 355778 грн. Вказана сума коштів повністю була перерахована із сімейного бюджету інвестору у строк, передбачений договором. Право власності на новобудову було визнано на підставі рішення постійно діючого третейського суду при корпорації "Сила закону" від 09.03.2009 за відповідачем, оскільки стороною договору був саме ОСОБА_2 , державна реєстрація права власності на вказану квартиру відбулась теж за відповідачем. Члени сім"ї позивачки проживали та були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_5 , яка була приватизована у 2000 році на всіх членів сім"ї, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.09.2000. З липня 2011 року позивачка разом з дітьми переїхала на постійне місце проживання у квартиру АДРЕСА_6 , а відповідач залишився проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_7 , яка знаходиться у спільній частковій власності сторін. На даний час у сторін існують суперечності щодо поділу майна подружжя. У зв"язку з викладеним, позивач просить суд поділити спільне сумісне майно подружжя загальною вартістю 355778 грн. в рівних частках, виділивши кожному з них майна на суму 177889 грн.; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 загальною площею 193,2 кв.м., житловою площею 105,6 кв.м.

Представник позивача адвокат Наполова Т.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позов не подав.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому з 06.10.1996року шлюбі , який розірвано рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 10.07.2012року, мають двох повнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , 1992 р.н. та доньку ОСОБА_4 , 1999 р.н.

В період шлюбу 22.07.2005 між ОСОБА_2 та Командитним товариством "Леонід" було укладено договір інвестування будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , предметом інвестування якого була квартира на 6-7 поверхах, орієнтовною загальною площею 158,92 кв.м., житловою 112 кв.м. вартістю 355778 грн. Вказана сума коштів повністю була перерахована інвестору у строк, передбачений договором.

Право власності на новобудову було визнано на підставі рішення постійно діючого третейського суду при корпорації "Сила закону" від 09.03.2009 за відповідачем, оскільки стороною договору був саме ОСОБА_2 . На підставі вказаного рішення суду державна реєстрація права власності на вказану квартиру відбулась за відповідачем 24.03.2009р.

З липня 2011 року позивачка разом з дітьми переїхала на постійне місце проживання у квартиру АДРЕСА_6 , а відповідач залишився проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_7 . Місце проживання позивачки зареєстроване у квартирі АДРЕСА_5 , яка знаходиться у спільній частковій власності сторін та їх дітей, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.09.2000.

На даний час у сторін існують суперечності щодо поділу майна подружжя, оскільки відповідачем у досудовому порядку не здійснено дій щодо реєстрації права власності позивачки на частину спірного майна.

Згідно Акта обстеження квартири ОСББ "Престиж+" від 19.11.2018 встановлено, що квартира АДРЕСА_6 складається з 2 кімнат, юридичним власником якої є ОСОБА_2 ; в квартирі не зареєстровано жодних осіб; без реєстрації в квартирі фактично проживають з липня 2011 року по даний час ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 у квартирі не проживає з січня 2012 року, особистих речей не має. Правовстановлюючі документи оформлені на ОСОБА_2 і він дав згоду на користування квартирою дружини та дітей.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.10.2018 №140088073 власником квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_2 на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при корпорації "Сила закону" б/н від 09.03.2009.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Відповідно до пункту 23 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За приписами ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Оцінюючи обставини справи на предмет відповідності вищевказаним положенням законодавства, суд виходить з наступного.

Спірна квартира АДРЕСА_6 , власником якої зареєстрований ОСОБА_2 на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при корпорації "Сила закону" б/н від 09.03.2009, набута сторонами в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та ведення спільного господарства, отже таке майно придбано внаслідок їх спільної праці як сім`ї та за рахунок спільних коштів НОМЕР_1 грн. за договором інвестування, які були використані подружжям для придбання спірного майна. Інших доказів, які б це спростували, стороною відповідача не представлено.

Зважаючи на вищенаведене суд вважає доведеною позовну вимогу позивача ОСОБА_1 про належність майна у вигляді квартири АДРЕСА_6 вартістю 355 788 грн. до спільного майна подружжя.

Таким чином, виходячи з принципу рівності часток подружжя у разі поділу майна (ст.71 СК України), оскільки обставин для відступлення від засади рівності часток судом не встановлено, суд вважає, що за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 загальною площею 193,2 кв.м., житловою площею 105,6 кв.м. вартістю 177 889 грн.

При подачі позову позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору та правничої допомоги, однак представником позивача зазначено, що позивач не ставить вимогу про відшкодування відповідачем понесених нею судових витрат.

На підставі наведеного та керуючись статтями 12,77,81,258,263,265,272,352,354 ЦПКУкраїни ст. ст. 57, 60, 63, 65, 70 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_6 спільним майном подружжя та поділ спільного майна в рівних частках задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_6 загальною площею 193,2 кв.м., житловою площею 105,6 кв.м.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до суду апеляційної інстанції) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, відповідачем- у випадку залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або за результатом розгляду справи судом апеляційної інстанції.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Дата виготовлення повного тексту рішення 04 червня 2019 року.

Позивачка: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ).

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.