Дата документу 06.03.2019 Справа № 334/905/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/905/18 Головуючий у 1 інстанції Калюжна В.В.
Провадження № 22-ц/807/1167/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И ЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про усунення від права на спадкування.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 від одиночного колото-різаного поранення шиї з ушкодженням сонної артерії помер її чоловік ОСОБА_6. Після його смерті залишилася спадщина. Заповіту ОСОБА_6 не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є позивач, як дружина померлого, та відповідач ОСОБА_4 і третя особа ОСОБА_5, які є його доньками.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження за фактом вбивства ОСОБА_6, у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України підозрюється ОСОБА_7, який є співмешканцем відповідача ОСОБА_4 Під час вчинення злочину ОСОБА_4 перебувала в будинку АДРЕСА_1 та спокійно спостерігала за тим, як ОСОБА_7 вчиняє неправомірні дії по відношенню до її батьків. Після втечі ОСОБА_7. з місця події, ОСОБА_4 не допомогла батькові ОСОБА_6, який перебував в безпорадному стані, не викликала карету швидкої допомоги, не брала участі в його похованні, на поминальному обіді була в стані алкогольного сп'яніння та поводилася неадекватно. На сьогодні відповідач не бере участі в утриманні могили батька та встановленні пам'ятника, не шанує пам'ять про нього.

Позивач вважає, що причиною побиття її та вбивства її чоловіка ОСОБА_6 були попередні події, а саме скандал з боку ОСОБА_4, яка перебувала в нетверезому стані та зателефонувала ОСОБА_7 і попросила допомогти в розправі над батьками. Також ОСОБА_4 залишила свого батька у безпорадному стані. Тому позивач вважає, що наявні передбачені абз. 2 ч. 3, ч.ч. 5, 6 ст. 1224 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для усунення ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_6

Посилаючись на викладені обставини, просила суд усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з недоведеності ОСОБА_3 факту ухилення ОСОБА_4 від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_6, а також того, що спадкодавець перебував у безпорадному стані та потребував допомоги саме ОСОБА_4

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6

Згідно довідки про причину смерті до форми № 106/0 № 2930, причиною смерті ОСОБА_6 було одиночне колото-різане поранення шиї з ушкодженням сонної артерії.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина.

Спадкоємцями першої черги за законом щодо майна померлого ОСОБА_6 є ОСОБА_3, як дружина померлого та його доньки ОСОБА_4, ОСОБА_5

Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За положеннями ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом першої інстанції дана належна оцінка спадковій справі №69/2017, заведеної приватним нотаріусом щодо майна померлого ОСОБА_6, та встановлено, що 11.09.2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чирви Л.А. із заявою про прийняття спадщини. 11.10.2017 з аналогічною заявою до приватного нотаріуса звернулась ОСОБА_4 08.11.2017 до приватного нотаріуса звернулась третя ОСОБА_9 із заявою про прийняття спадщини.

З огляду на зазначене, судом вірно встановлено, що всі спадкоємці після смерті ОСОБА_6 своєчасно у встановлений законом строк звернулися із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування з підстав, визначених абз. 2 ч. 3, ч.ч. 5, 6 ст. 1224 ЦК України, є безпідставними, оскільки за положеннями абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Згідно з ч.ч. 5, 6 цієї ж статті за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Судом вірно встановлено, що позивач в обґрунтування позову посилається на дві самостійні підстави для усунення від права на спадкування, а саме: 1) ухилення від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом; 2) ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відсутнє рішення суду, яке б встановлювало факти ухилення відповідача від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця.

Матеріали справи не містять доказів, що у ОСОБА_4 був такий обов'язок по відношенню до свого батька, оскільки відсутні докази, що ОСОБА_6 до настання смерті потребував матеріальної чи іншої допомоги з боку доньки.

ОСОБА_3 пов'язує необхідність усунення ОСОБА_4 від права на спадкування саме із подіями, що передували смерті ОСОБА_6, а також із ненаданням відповідачем допомоги безпосередньо після спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень. Правило ж абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується саме випадків, коли спадкоємець протягом певного часу ухилявся від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, а тому не може розповсюджуватися на ті правовідносини, які виникли між сторонами.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

На підтвердження своїх доводів про те, що відповідач вчинила дії, що можуть в силу вимог ч. 5 ст. 1224 ЦК України слугувати підставою для усунення її від права на спадкування, позивач посилалась на відносини, що склалися між відповідачем та спадкодавцем до його смерті, а також події, які передували спричиненню тілесних ушкоджень спадкодавця з боку ОСОБА_7, зокрема, сварка між ОСОБА_4 та батьком, внаслідок якої ОСОБА_4 подзвонила ОСОБА_7 та попросила розправитися з ОСОБА_6 позивачем не надано належних та допустимих доказів.

Відповідно до обвинувального акут у кримінальному провадженні, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, а саме в умисному вбивстві ОСОБА_6, вчиненому з особливою жорстокістю, а також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, а саме хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Матеріали справи не містять вироку, що набрав законної сили, яким би встановлювалися певні факти та обставини, за яких було вчинено злочин, та участь у цих подіях відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність неприязних стосунків між відповідачем та її батьком, а також те, що відповідач не брала участі у похованні батька та утриманні його могили, не є підставами для усунення відповідача від права на спадкування, передбаченими ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: