№2-9617/11
провадження 6/201/80/2019
УХВАЛА

13 березня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

за участі секретаря Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для предявлення виконавчого листа до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28 вересня 2011 року звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

По справі 17 травня 2012 року ухвалено рішення суду.

ОСОБА_1 05 березня 2019 року звернулася до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для предявлення виконавчого листа, оскільки оригінал виконавчого листа було втрачено, а строк предявлення до виконання сплив.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 433 ЦПК України визначено, що у разі пропуску строку для предявлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Відповідно до п. 17.4 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для предявлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви.

Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк предявлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Перевіривши матеріали справи та заяви, а також оцінивши надані докази суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2012 року позовні вимоги задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_2 (49000, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_2) у рахунок повернення збитків, спричинених з вини відповідача 35 141 (тридцять пять тисяч сто сорок одну грн.) 46 коп. та у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять тисяч грн.) 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 (49000, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_2) судові витрати у розмірі 1 700 (одну тисячу сімсот грн.) 00 коп. та у рахунок повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 (сто двадцять грн.) 00 коп. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Вказане рішення у встановленому законом порядку набрало законної сили, але на даний час рішення суду не виконано, тобто з урахуванням зазначеного існує обовязок боржника, так як він не був припиненим чи добровільно виконаний боржником чи іншою особою.

Також судом встановлено, що виданий судом виконавчий документ по справі на виконані у відповідному відділі державної виконавчої службі не перебуває та слід вважати, що його втрачено при поштовому переселенні.

Під час судового розгляду також було встановлено, що вище вказаний виконавчий лист, в матеріалах справи відсутній та не знаходиться на виконані в державній виконавчій службі, тобто його місцезнаходження не відоме, що підтверджується матеріалами справи та наданими та добутими доказами.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що заявник в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є: обовязковість судового рішення.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Не може суд прийняти до уваги позицію заінтересованих осіб щодо їх можливих заперечень проти вимог заяви, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

Враховуючи вище наведене та оцінивши представлені і добуті докази, суд вважає, що заява в частині поновлення строку для предявлення виконавчих листів до виконання обґрунтована та підлягає задоволенню, при цьому виходячи з зазначеного, а саме: є обєктивні підстави вважати, що причини з яких було пропущено строк для предявлення виконавчого документа до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, є поважними, оскільки як вбачається з матеріалів вище вказаної справи строк на предявлення виконавчого листа, що видано судом по справі, до виконання минув, в звязку з чим вказане рішення суду залишається не виконаним, а тому суд вважає за можливе поновити стягувачу строк для предявлення виконавчого документу до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що заява про видачу дубліката виконавчого листа підлягає задоволенню, оскільки є підстави вважати, що його дійсно було втрачено при пересилці, в звязку з чим заява обґрунтована і підлягає задоволенню, а тому по справі слід видати дублікат виконавчого листа, який видано Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, по цивільній справі № 2-9617/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4, 12,13, 18, 76,77, 81, 84, 258, 259, 260, 261, 353, 443, п. 17.4 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для предявлення виконавчого листа до виконання задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для предявлення виконавчого документу до виконання по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Видати дублікат виконавчого листа, який видано Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, по цивільній справі № 2-9617/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Ухвала набрала законної сили 13 березня 2019 року.

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя