Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа №640/17248/16-ц

провадження № 61-46443св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А.О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В.М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа- Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року у складі головуючого судді Шмадченко С. І. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 рокуу складі суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 Ппро усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1, на підставі договору дарування частини квартири від 25 березня 2015 року, є власником 40/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_1 Іншими співвласниками комунальної квартири є ОСОБА_3 (39/100 частин) та ОСОБА_4 (21/100 частин). Частина квартири на яку він набув права власності складається з приміщень: № 3-житлова кімната площею 29,1 кв.м, № 4 житлова кімната площею 18,3 кв.м, № 5 житлова кімната площею 13,4 кв.м, підсобні приміщення №13- кухня площею 5,0 кв.м, № 13а санвузол площею 3,0 кв.м. У належних йому приміщеннях він провів ремонтні роботи, поставив нові вхідні двері. Однак відповідач перешкоджає йому у користуванні квартирою: поставила додатковий замок на вхідних дверях та відмовляється надати ключі.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 29 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року, позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 у комунальну квартиру АДРЕСА_1, в якій йому належить 40/100 часток, що становить 60,8 кв.м. житлової площі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач перешкоджає у користуванні позивачу належною йому власністю, а тому, у відповідності до статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном будь яким шляхом, у тому числі шляхом вселення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано справу № 640/17248/16-ц із Київського районного суду м. Харкова.

У листопаді 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 лютого 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п'яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій 24 жовтня 2018 року касаційній скарзі ОСОБА_2просить судові рішення скасувати, а справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що 24 липня 2012 року ОСОБА_2 передала право власності на належні їй 39/100 частин спірної квартири своєму малолітньому сину ОСОБА_5, а третій співвласник квартири ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та належні їй 21/100 частин квартири успадкував її онук ОСОБА_6 Однак суди до участі у справі не залучили усіх співвласників спільної часткової власності. З огляду на те, що у рішення суду зазначено право позивача на користування жилою площею у розмірі 60,8 кв.м., то судові рішення порушують права цих співвласників та її як співвласників, оскільки поділ майна в натурі або порядок користування сторонами не встановлювався. Крім того, посилання позивача на те, що йому належать чітко визначені кімнати у спірній квартирі, не відповідає дійсності, оскільки відповідно до договору дарування від 25 березня 2015 року позивач набув право власності на 40/100 частин комунальної квартири без визначення приміщень. Вважає, що суди також не врахували правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року № 6-12цс13 та постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року № 495/8853/15-ц, які на думку скаржника мають суттєве значення для вірного вирішення його справи по сутті.

Відзив відповідача на касаційну скаргу.

11 грудня 2018 року надійшов відзив від ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення без змін. В своєму відзиві він посилається на те, що в судових рішеннях, які оскаржує ОСОБА_2 відсутні посилання на належність йому конкретних приміщень квартири, відсутні посилання про те, що квартира була розподілена в натурі або був визначений порядок користування приміщеннями спірної квартири. За рішенням суду, він має бути лише вселений в квартируАДРЕСА_1, а не в конкретні приміщення. Зазначає, що відповідачка чинити йому перешкоди в користуванні його правом спільної часткової власності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 25 березня 2015 року, укладеного між ним та ОСОБА_7 належить 40/100 частин комунальної квартири № 4 з відповідною частиною місць спільного користування по АДРЕСА_1

Спірна квартира загальною площею 205,5 кв.м складається з восьми жилих кімнат жилою площею144,1 кв.м.

39/100 частин комунальної квартири з відповідною частиною місць спільного користування на праві власності належать ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 23 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу - Курас С. О.

21/100 частин комунальної квартири на праві власності належать ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої та апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що визначено частиною першою статті 316 ЦК України.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частина перша статті 317 ЦК України.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Підстави державної реєстрації прав на нерухоме майно визначені у статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій міститься перелік документів, які дають право для реєстрації та які за деякими виключеннями є правовстановлюючими документами.

Так, зазначеною нормою права визначено, що право власності реєструється зокрема на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

У цивільному праві договір серед іншого розглядається, як вид правочину, як документ та як підстава для виникнення, припинення або зміни певних прав та обов'язків його учасників.

Саме умовами договору визначається обсяг прав та обов'язків сторін цього договору, та обсяг цих прав і обов'язків не може бути більшим ніж визначено цим договором.

Отже, за системним аналізом приписів цих норм матеріального права, власник має право на користування лише тим майном та у тому обсязі що йому передано на підставі договору відчужувачем цих прав та обов'язків, а також має право на усунення перешкод у користуванні майном лише у тих об'ємах та правах, які йому належать у відповідності до правовстановлюючих документів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що відповідач створює перешкоди у користуванні позивачем своєю власністю, а тому відповідно до положень статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження відчуження її частки у спірній квартирі на користь її неповнолітнього сина ОСОБА_5, крім того законним представником неповнолітньої дитини є його батьки. Доводи касаційної скарги в цій частині висновки суду апеляційної інстанції не спростовують.

Посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що судом до участі у справі не було залучено третього співвласника 22/100 частин квартири, не заслуговують на увагу, оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції прав та інтересів вказаної особи не порушує, а ОСОБА_2 не є представником цієї особи.

Посилання ОСОБА_2 на постанову Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року № 6-12цс13 та постанову Верховного Суду від 18 січня 2018 року № 61-383 св 18 (справа № 495/8853/15-ц) не заслуговують на увагу, оскільки обставини у справі, що є предметом розгляду, не є тотожними обставинам у вищевказаних справах.

Проте, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, помилково зазначив у рішенні суду про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 у спірну комунальну квартиру, в якій позивачу належить 40/100 часток, що становить 60,8 кв.м. житлової площі, оскільки позивач, відповідно до договору дарування від 25 березня 2015 року, набув право власності на 40/100 ідеальних частин квартири без виділення цієї частки в натурі, й відповідно, без визначення належних позивачу квадратних метрів житлової площі спірної квартири.

За змістом пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підлягає виключенню з мотивувальної та резолютивної частин рішення посилання на те, що позивачу належить на праві власності 60, 8 кв.м. житлової площі.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але судом зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувані судові рішення підлягають зміні.

За таких обставин, ураховуючи положення пункту 3 частини третьої статті 409 ЦПК України, частини першої статті 412 ЦПК України, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року та постанова Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року підлягає зміні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2018 року зупинено виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року змінити.

Виключити з резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року, яке залишене без зміни постановою Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року,у реченні «Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у комунальну квартиру АДРЕСА_1 в якій йому належить 40/100 часток, що становить 60,8 кв.м. житлової площі»словосполучення «що становить 60,8 кв.м. житлової площі».

У іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року- залишити без зміни.

Поновити виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року в незмінній частинні.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю.Мартєв

В.М. Сімоненко

І.М.Фаловська