Справа № 754/7932/17 Головуючий 1 інстанція- Грегуль О.В.
Провадження № 22-ц/824/6638/2019 Доповідач апеляційна інстанції- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 13 березня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк», звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивований тим, що 27 березня 2007 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 00 (з послідуючими додатковими угодами № 1 від 27 березня 2009 року і № 2 від 04 липня 2012 року), згідно якого банк надав відповідачу кредит на придбання автомобіля у розмірі 28920 доларів США терміном до 28 березня 2016 року із розрахунку 12 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. Поручителями позичальника за кредитним договором є співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які за договорами поруки від 27 березня 2007 року (з додатковими угодами від 27 березня 2009 року) зобов`язалися відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник ОСОБА_1 мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами в розмірі 344,29 доларів США, який за додатковими угодами зменшений до 189,70 доларів США, однак не виконував цих обов`язків, після закінчення терміну надання кредиту має заборгованість, яка станом на 13 червня 2017 року становить 4588,32 долари США, з яких тіло кредиту - 2941,58 доларів США, проценти - 1646,74 долари США. Також відповідач має сплатити пеню за прострочення сплати тіла кредиту - 18750,57 грн. та пеню за прострочення сплати процентів - 8175,52 грн.

Посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку борг за кредитним договором в розмірі 4588,32 долари США, пеню в розмірі 26926,09 грн. та судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно із відповідачів на користь позивача борг за

- 2 -

кредитним договором у розмірі 4588,32 долари США, пеню в розмірі 26926,09 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог банку в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, недоведеність позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що суд не врахував заперечень відповідачів щодо невідповідності законодавству України наданих позивачем доказів, зокрема розрахунку заборгованості, який не є належним доказом наявності самого боргу, а є лише арифметичним розрахунком. Водночас банком не надано документів первинної бухгалтерської документації на підтвердження боргу, як і не надано документів щодо видачі кредиту і його погашення. Всі надані банком довідки, виписки по рахунках не є первинниим документами і не відповідають вимогам щодо належності та допустимості доказів, закріпленим у ЦПК України, а відтак суд установив обставини справи на підставі недопустимих доказів. Такі твердження підтверджуються судовою практикою, де суди відмовили у задоволенні вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості з огляду на недоведеність передачі грошових коштів. Суд не звернув уваги, що банк надав сфальсифіковані документи, а саме виписку по рахунку про начебто отримання позичальником ОСОБА_1 у 2-му Київському управлінні АТ «УкрСиббанк» кредитних коштів у розмірі 28920 доларів США, чого він ніколи не отримував, бо вказані кошти були перераховані банком ще 27 березня 2007 року на рахунок автосалону ТОВ «Ніко-Україна» у м.Києві, де він придбав автомобіль «Mitsubishi Outlander», що і було обумовлено кредитним договором. Факт фальсифікації виписок підтверджується також різністю найменувань банку, зокрема в момент отримання кредиту банк іменувався АКІБ «УкрСиббанк», а не АТ «УкрСиббанк». Сфальшовані і копії паспортів відповідачів, в яких стоять інші підписи, ніж ті, які наявні в оригіналах. Суд не врахував, що нарахування процентів і пені за кредитним договором припиняється після спливу строку кредитування, яким є вимога банку від 04 вересня 2015 року про дострокове повернення кредиту, як і взагалі не звернув уваги на нарахування банком процентів і пені станом після 27 березня 2016 року, тобто після закінчення строку дії договору, що суперечить закону та судовій практиці Верховного Суду. Відповідачами надані докази про нарахування подвійних процентів за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 329,51 доларів США, що залишилося поза увагою суду, як і те, що, сплачена позичальником 16 січня 2012 року сума 7500 доларів була зарахована банком лише 28 лютого 2012 року без зменшення залишку по кредиту та з безпідставним нарахуванням процентів. Окрім того, стягуючи борг солідарно із поручителів, суд не врахував, що порука відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 припинилася, бо ще 04 вересня 2015 року банк направив вимогу про дострокове повернення кредиту, а позов, поданий у листопаді 2015 року, залишений без розгляду ухвалою суду від 29 вересня 2016 року. Звернувшись до суду 14 червня 2017 року, банк пропустив шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителів про стягнення боргу. Суд не врахував, що фактично кредит наданий не у іноземній валюті 28920 доларів США, а у гривневому еквіваленті у розмірі 146046 грн., бо рахунок, на який банком перераховані кошти є гривневим. Підтвердженням того, що під час видачі кредиту 27 березня 2007 року не відкривався рахунок у іноземній валюті є той факт, що поточний рахунок у доларах США відкритий 15 квітня 2009 року, а відтак у відповідача є обов`язок по поверненню кредиту лише у гривнях а не удоларах США. Станом на 13 березня 2019 року позичальник перерахував для сплати по кредиту 40490,92 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 312000 грн. і перевищує видану банком суму 146046 грн. Судом невірно стягнуто судовий збір у розмірі 2198,19 грн., бо банком при подачі позову сплачено лише 732,73 грн.

- 3 -

ПАТ «УкрСиббанк» отримав копію ухвали апеляційного суду про відкриття провадження і копію апеляційної скарги, що стверджується поштовим повідомленням, однак правом на подання відзиву не скористався.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 4588,32 долари США та 26926,09 грн., що у сукупності менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 27 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонатупником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 00, згідно якого банк надав відповідачу кредит для придбання автомобіля у розмірі 28920 доларів США терміном до 27 березня 2014 року із розрахунку 12 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

27 березня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» і відповідачем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої продовжено термін повернення кредиту до 28 березня 2016 року та змінено схему погашення кредиту на ануїтетну із платежем у розмірі 380 доларів США і строком сплати 25 числа кожного місяця.

04 липня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і відповідачем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, за умовами якої встановлено процентну ставку по кредиту у розмірі 12,5 % річних, та змінено розмір ануїтетного платежу, який встановлено у розмірі 189,70 доларів США.

Поручителями позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які за окремими договорами поруки від 27 березня 2007 року (з наступними додатковими угодами від 27 березня 2009 року) зобов`язалися відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в

- 4 -

повному обсязі.

Також, судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 не виконував обов`язків по поверненню кредиту, покладених на нього кредитним договором, в результаті чого після закінчення терміну надання кредиту має заборгованість за тілом кредиту, яка станом на 13 червня 2017 року становить 2941,58 доларів США. Окрім того, станом на 13 червня 2017 року банком нараховані проценти у розмірі 1646,74 доларів США, пеня за прострочення сплати тіла кредиту - 18750,57 грн. та пеня за прострочення сплати процентів - 8175,52 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд прийшов до вірних висновків, що відповідач ОСОБА_1 не виконав обумовлених кредитним договором обов`язків і не повернув у повному обсязі отримані ним кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2941,58 доларів США із позичальника та поручителів як солідарних боржників.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Згідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно ч.3 ст.554 ЦК України особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від03 липня 2018 року цей законзастосовується до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію).

З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, суд вірно захистив права банку і стягнув на його на користь тіло кредиту в розмірі 2941,58 доларів США.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із визначеною судом сумою заборгованості за процентами і пенею, яка підлягає стягненню із відповідачів на користь банку, з наступних міркувань.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Встановлено, що за умовами кредитного договору повернення відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів мало здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів до 25 числа кожного місяця, проте у зв`язку із невиконням позичальником умов договору банк 04 вересня 2015 року направив позичальнику і обом поручителям вимогу про дострокове повернення кредиту (т.1 а.с.188-190). З огляду на невиконання вимоги, банк у листопаді 2015 року звернувся з позовом до суду про дострокове повернення коштів, за яким ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18 листопада 2015 року було відкрите

- 5 -

провадження у справі № 754/15630/15-ц.

Отже, банк відповідно до вимог закону (ч.2 ст.1050 ЦК України) та умов кредитного договору (п.12.1 договору) змінивстрок виконання основного зобов`язання, заявивши вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, яке настає на 41 день з моменту її направлення, тобто із 15 жовтня 2015 року.

Стягуючи борг за процентами в розмірі 1646,74 доларів США та пеню за несвоєчасне повернення тіла кредиту і процентів у розмірі 26926,09 грн., суд погодився із наведеним банком обрахунком процентів і пені станом на 13 червня 2017 року, хоча строк кредитування закінчився 15 жовтня 2015 року у зв`язку із зміною банком строку виконання зобов`язання.

При цьому суд не врахував, що право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом 15 жовтня 2015 рокустроку кредитування, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1 ст.549 ЦК України розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання

За змістом ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Отже, суд невірно застосував положення ст.ст.546, 549, 550, 551 ,1048 ЦК України, що призвело до невірного вирішення спору в частині стягнення процентів та пені.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення процентів у розмірі 1646,74 доларів США та пені у

- 6 -

розмірі 26926,09 грн. підлягає зміні.

Вирішуючи спір, колегія суддів, відповідно до наданого банком розрахунку, стягує на користь позивача проценти за користування кредитом у розмірі 434,71 долари США, які нараховані банком станом на 15 жовтня 2015 року, тобто на момент закінчення строку кредитування у зв`язку із зміною банком строку виконання зобов`язання(т.1 а.с.38).

Вимоги позивача в частині стягнення пені за прострочення сплати тіла кредиту у розмірі 18750,57 грн. та пені за прострочення сплати процентів у розмірі 8175,52 грн. задоволенню не підлягають, оскільки вказана пеня нарахована банком після спливу строку кредитування, зокрема пеня за прострочення сплати тіла кредиту у розмірі 18750,57 грн. нарахована за період із 06 серпня 2016 року по 13 червня 2017 року, а пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 8175,52 грн. нарахована за період із 13 червня 2016 року по 13 червня 2017 року (т.1 а.с.43-44).

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що наданий банком розрахунок заборгованості, не є належним доказом наявності самого боргу, а є лише арифметичним розрахунком, необгрунтовані. Наданий банком у письмовій формі розрахунок боргу позичальника ОСОБА_1 є належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказом (ст.ст.76-80 ЦПК України), на підставі якого суд установив розмір боргу позичальника за кредитним договором. У вказаному розрахунку чітко зазначено коли і у якому розмірі був наданий кредит, а також відображено коли і у якому розмірі відбувалолся погашення позичальником кредиту, із зазначенням дат та сум, сплачених на його погашення.

У випадку, якщо відповідачі вважають, що наданий банком розрахунок невірний, зокрема, що він не відображає всі сплачені позичальником кошти, чи відображає у іншому (меншому) розмірі, то згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідачі були зобов`язані його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦПК України докази, на його спростування, чого відповідачами не зроблено.

Самі лише посилання на неналежність даного доказу, як помилково важають відповідачі, не є достатніми підставами для його неприйняття судом.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі згідно ст.106 ЦПК України відповідачі мали можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування розрахунку боргу, проте не зробили цього.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Окрім того, наданий банком розрахунок заборгованості повністю відповідає і узгоджується із наданими банком виписками по рахунку позичальника.

Доводи скарги про те, що всі надані банком довідки, виписки по рахунках не є первинниим документами і не відповідають вимогам щодо належності та допустимості доказів, закріпленим у ЦПК України, а відтак суд установив обставини справи на підставі недопустимих доказів, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Надані банком документи належним чином завірені, відповідають вимогам, які висуває процесуальне законодавство до письмових доказів, і не спростовані відповідачами і за установлених судом обставин не потребують надання первинної бухгалтерської документації, як помилково вважають відповідачі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що необхідність надання документів первинної бухгалтерської документації на підтвердження боргу, підтверджується судовою практикою,

- 7 -

зокрема рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 квітня 2017 року, де суд відмовив у задоволенні вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості з огляду на недоведеність передачі грошових коштів, колегія суддів відхидяє, як таакі, що не грунтуються на приписах процесуального закону.

Зокрема згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідноси, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Положень про врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у рішеннях судів першої чи апеляційної інстанції, процесуальне законодавство не містить.

Доводи скарги про те, що банк надав суду сфальсифіковані документи, зокрема виписку по рахунку про начебто отримання позичальником ОСОБА_1 у 2-му Київському управлінні АТ «УкрСиббанк» кредитних коштів у розмірі 28920 доларів США, чого він ніколи не отримував, бо вказані кошти були перераховані банком ще 27 березня 2007 року на рахунок автосалону ТОВ «Ніко-Україна» у м.Києві, де він придбав автомобіль «Mitsubishi Outlander», а також сфальшовані копії паспортів відповідачів, колегія суддів відхиляє, як безпідставні.

Фактично дані доводи зводяться до фальшування банком документів, що утворює склад правопорушення, передбачений ст.358 КК України щодо підроблення документів та їх використання.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. З огляду на відсутність вироку суду, який би набрав законної сили, у відношенні посадових осіб позивача по факту фальсифікації документів, такі доводи відповідачів безпідставні.

Посилання відповідачів на те, що факт фальсифікації виписок підтверджується також різністю найменувань банку, зокрема в момент отримання кредиту банк іменувався АКІБ «УкрСиббанк», а не ПАТ «УкрСиббанк» безпідставні і спростовуються матеріалами справи, в яких вбачається, що «УкрСиббанк» із 2007 року змінював своє найменування спочатку із АКІБ на ВАТ, а пізніше на ПАТ, що стверджується наявною у справі копією Статуту банку (т.1 а.с.52-53).

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність нарахування банком подвійних процентів за несвоєчасну сплату кредиту в сумі 329,51 доларів США за період із 24 липня 2008 року по 04 липня 2012 року суперечать додатковій угоді до кредитного договору № 2 від 04 липня 2012 року, п.5 якої передбачає нарахування подвійних процентів і даний пункт не містить застереження, що він підлягає застосуванню із 04 липня 2012 року, як наприклад п.4 угоди щодо зменшення розміру процентів, де обумовлено, що він діє виключно із 04 липня 2012 року.

Доводи скарги про те, що сплачена позичальником 16 січня 2012 року сума 7500 доларів була зарахована банком лише 28 лютого 2012 року без зменшення залишку по кредиту та з безпідставним нарахуванням процентів необгрунтовані. Відповідно до п.1.6 кредитного договору, сторони погодили черговість погашення заборгованості за кредитом, згідно якої в першу чергу погашається прострочена та строкова комісія, прострочені і строкові проценти, і лише після цього кошти зараховуються на погащення боргу простроченого чи строкового (т.1 а.с.6). З розрахунку боргу вбачається що 7500 доларів США лише частково зараховані на погашення боргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що порука відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 припинилася, бо ще 04 вересня 2015 року банк направив вимогу про дострокове повернення кредиту, а позов, поданий у листопаді 2015 року, залишений без розгляду ухвалою суду від 29 вересня 2016 року, а отже, звернувшись до суду 14 червня 2017 року, банк пропустив шестимісячний строк для звернення з вимогою до поручителів про стягнення боргу, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з наступних підстав.

- 8 -

Встановлено, що після направлення банком вимоги від 04 вересня 2015 року про дострокове повернення кредиту, банк у листопаді 2015 року, тобто у встановлений законом (ст.559 ЦК України) шестимісячний термін, подав позов до суду про дострокове стягнення боргу, що у свою чергу свідчить про те, що порука відповідачів не припинилася.

Намагання відповідачів ототожнити поняття і правовий статус поруки та позовної давності, застосувавши до правовідноси поруки норми, що регулюють позовну давність, зокрема положення ч.1 ст.265 ЦК України, та пославшись на те, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителів, є помилковими. Порука та позовна давність за своїм змістом є різними правовими категоріями, статті 553-559 ЦК України, які регулюють поруку не містять положень, аналогічних приписам ч.1 ст.265 ЦК, а відтак подання банком позову у межах шестимісячного строку, який залишений без розгляду, не припиняє правовідносин поруки.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що 04 лютого 2019 року уведені в дію зміни до ч.4 ст.559 ЦК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від03 липня 2018 року, згідно яких строк поруки становить 3 роки, а згідно п.2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону він застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію. Оскільки спірні правовідносини поруки у справі виникли до введення цього закону в дію та продовжують існувати після введення його в дію, то вказаний Закон підлягає застосуванню до спірних правовідносин поруки, в тому числі щодо строку дії поруки.

Посилання у скарзі на те, що фактично кредит наданий не у іноземній валюті 28920 доларів США, а у гривневому еквіваленті у розмірі 146046 грн., бо рахунок, на який банком перераховані кошти є гривневим, а відтак у відповідача є обов`язок по поверненню коредита лише у гривнях а не у доларах, а з огляду на те, що станом на 13 березня 2019 року позичальник перерахував по кредиту 40490,92 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 312000 грн. і перевищує видану банком суму 146046 грн., колегія суддів відхиляє як безпідставні.

Судом незаперечно встановлено, що між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 00 (з послідуючими додатковими угодами № 1 від 27 березня 2009 року і № 2 від 04 липня 2012 року), згідно якого банк надав відповідачу кредит на придбання автомобіля у розмірі 28920 доларів США терміном до 28 березня 2016 року із розрахунку 12 % річних.

Відповідно до приписів щодо презумпції правомірності правочину, встановленим ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на те, що укладений між банком і відповідачем ОСОБА_1 договір про надання споживчого кредиту та заставу майна не є нікчемним і не визнаний судом недійсним, посилання відповідачів на вказані обставини недоречні та не грнутуються на законі.

Відхиляючи даний довід, колегія суддів враховує, що послідовність та узгодженість дій позичальника ОСОБА_1 як щодо укладення основного кредитного договору, так і щодо послідуючого укладення додаткових угод від 27 березня 2009 року та 04 липня 2012 року, якими в тому числі зменшено розмір щомісячного платежу до 189,70 доларів США, свідчать про повну згоду останнього з умовами кредитного договору та визнання ним факту отримання коштів саме в іноземній валюті.

Окрім того, визначальними є умови кредитного договору, а не рахунок, на який перераховані кошти, як помилковов вважають скаржники.

Доводи скарги про те, що судом невірно стягнуто судовий збір у розмірі 2198,19 грн., бо

- 9 -

банком при подачі позову сплачено лише 732,73 грн. надумані та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що позивачем при подачі позову сплачено за двома платіжними дорученнями судовий збір у розмірі 2198,19 грн.(т.1 а.с.71-72).

Решта доводів апеляційної скарги щодо зміни банком строку виконання зобов`язань за кредитним договором, правомірності стягнення судом процентів за користування коштами і пені судом враховані при зміні рішенння.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПКУкраїни у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на банк витрати відповідачів по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог скарги.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 13 березня 2019 року змінити, стягнувши солідарно із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 (мешкає: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (місцезнаходження: 04070 м.Київ вул.Андріївська 2/12, ) борг за кредитним договором у розмірі 3376,29 доларів США.

Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 (мешкає: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) із кожного на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (місцезнаходження: 04070 м.Київ вул.Андріївська 2/12, ) судовий збір у розмірі 442 гривень 90 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (місцезнаходження: 04070 м.Київ вул.Андріївська 2/12, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 (мешкає: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової

- 10 -

картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь кожного судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 439 гривень 64 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: