Справа № 153/613/17
Провадження № 22-ц/801/1090/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2019 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Панасюка О.С.

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2019 року, ухвалене суддею Ковганичем С.В., повний текст якого складено 14 березня 2019 року

у справі №153/613/17

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

за участі АТ «СГ «ТАС» (третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору)

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до районного суду із позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору АТ «СГ «ТАС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, обґрунтовуючи його тим, що 16 грудня 2016 року близько 17 год на дорозі Т-02-12 19 + 0,47 км сталася ДТП за участю належного йому автомобіля Mercedes-Benz Vito 115, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля Mercedes-Benz Vario, д.н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 Внаслідок даного ДТП його автомобіль було пошкоджено.

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована згідно з полісом АЕ8643293 страховою компанією АТ «СГ «ТАС». Оскільки ОСОБА_1 з місця ДТП втік, він не надав повідомлення про ДТП встановленого зразка, а відтак позивач не може реалізувати надане йому ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право для отримання страхового відшкодування.

Розмір матеріальних збитків, завданих його автомобілю після даного ДТП становить 30615,15 грн. Також йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 5000 грн і яка завдана душевними стражданнями, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням свого майна в результаті ДТП, неможливість відносити належний йому автомобіль та вести звичайний спосіб життя.

Просив стягнути з відповідача 30615,15 грн. на відшкодування завданих ДТП матеріальних збитків та 5000 грн. моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30615,15 грн. (тридцять тисяч шістсот п`ятнадцять гривень 15 копійок) в відшкодування завданих ДТП матеріальних збитків та 5000 грн. (п`ять тисяч гривень) - на відшкодування моральної шкоди.

В частині вимог щодо стягнення судових витрат відмовлено.

Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд неналежним чином оцінив доводи позивача щодо розміру матеріальної шкоди. На думку апелянта судом безпідставно взято до уваги та враховано як доказ звіт автотоварознавчого дослідження оцінювача ОСОБА_3 , який не був попереджений про кримінальну відповідальність, а відтак поданий позивачем звіт не є доказом в розумінні ст. 76, 102 ЦПК України.

Крім того, апелянт вважає, що позивачем не доведено розміру моральної шкоди та обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне і обґрунтоване.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено наступні обставини справи.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 позивач ОСОБА_2 є власником автомобіля Mercedes-Benz Vito 115 CDI, номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до копії поліса №АК/1694726 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 17.12.2016 автомобіль позивача був застрахований в ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта".

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.122-4 та 124 КУпАП та застосовано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказаною постановою встановлено, 16 грудня 2016 року близько 17-00 год ОСОБА_1 на автомобільній дорозі Т-02-12 19 + 47 км, керуючи автомобілем Мерседес, державний номерний знак НОМЕР_2 , не вибрав безпечний інтервал та допустив зіткнення з автомобілем Мерседес, державний номерний знак НОМЕР_1 , який рухався у зустрічному напрямку, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Крім того, після вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 зник з місця події.

Постанова суду від 16 грудня 2017 року як така, що набула законної сили відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, щодо якої її ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В матеріалах справи також містяться копії постанов Ямпільського районного суду Вінницької області від 13 березня 2017 року якими провадження по справах відносно ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 122-4 та ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України закрито за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

За приписами частини першої, пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 03 грудня 2014 року по справі №6-183цс14, аналізуючи правозастосовну практику за ст.1166 ЦПК України, зазначила, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам заподіювач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції, безпідставно взято до уваги недопустимий доказ - звіт Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру про оцінку вартості збитку №11 від 22 березня 2017 року оскільки оцінювач не був попереджений про кримінальну відповідальність, а також з підстав його неповноти колегією суддів не приймаються до уваги з таких підстав.

Так, відповідно до звіту Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №11 від 22 березня 2017 року на замовлення позивача було проведено експертне автотоварознавче дослідження з оцінки транспортного засобу, належного останньому, розмір матеріального збитку становить 30 615 грн 15 коп.

Вказану оцінку проводив оцінювач ОСОБА_3 , який здійснює свої професійні обов`язки на підставі виданого йому 15 грудня 2007 року ФМ № 5568 Кваліфікаційного свідоцтва оцінювача, Свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів 28.10.2009 року № НОМЕР_4 , та Посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача НОМЕР_5 від 25.07.2016 № 9732-ПК (а.с. 76).

Відповідно до статті 7 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 10 згаданого Закону, оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Тобто, законом не передбачено, що оцінка повинна проводитись лише на підставі ухвали суду про призначення експертизи, де експерт попереджається про кримінальну відповідальність, а тому даний доказ як письмовий, є допустимим та таким, що відповідає чинним нормам цивільного законодавства.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів, які б спростовували встановлену вартість збитків. Правом заявити клопотання про призначення товарознавчої експертизи відповідач та його представник ОСОБА_4 не скористались.

Відтак, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню позивачеві, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн, оскільки врахував ступінь вини відповідача, його поведінку після вчиненого правопорушення, характер та обсяг страждань позивача і їх тривалість. Вказана сума відповідає вимогам розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено вимогами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 березня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: І.М. Стадник
Судді:Ю.Б. Войтко
О.С. Панасюк