ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4748/19 Справа № 212/5889/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Кулігіна Т.Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/5889/13

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Губар Антон Леонідович, на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2014 року, яке ухвалено суддею Кулігіною Т.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 березня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за укладеним кредитним договором № DNH4KP82931704від 02.04.2006 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 2 938,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 28.05.2013 року в розмірі 43 067,05 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», 43 067, 05 грн. у рахунок відшкодування заборгованості та 430,67 грн. у рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 січня 2019 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі у якості правонаступника відповідача ОСОБА_1 , прийнято його заяву про перегляд заочного рішення до розгляду та поновлено строк для подання такої заяви (а.с. 114-115).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2019 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Губар А.Л., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, відповідач ОСОБА_2 за життя не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи та був позбавлений можливості захистити свої права у судовому засіданні. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, оскільки рекомендовані повідомлення про отримання судових повісток були підписані не ОСОБА_1 , а невідомою особою, у зв`язку з чим апелянт буде ставити перед судом апеляційної інстанції питання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Посилаючись на те, що строк виконання зобов`язань настав 02.04.2008 року, просив суд апеляційної інстанції відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

Крім того, апелянт вказує на те, що Умови надання кредиту фізичним особам не містять підпису позичальника, а тому ці Умови не можна вважати складовою кредитного договору. Розрахунок процентів за користування кредитом, здійснений позивачем за період після 02.04.2008 року є неправомірним, а нарахування процентної ставки у розмірі 72% за прострочення виконання умов договору є взагалі неправомірним, оскільки договором передбачено штрафну ставку у розмірі 6,00%.

При цьому, апелянт наголошує на тому, що суд, стягнувши пеню за прострочення виконання зобов`язань, не мав права стягувати ще й штрафи, адже це суперечить статті 61 Конституції України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 квітня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту № DNH4KP82931704, відповідно до якого банком відповідачу надано грошові кошти у розмірі 2 938,00 грн. на строк 24 місяців по 02 квітня 2008 року включно зі сплатою 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки, винагороду та комісію у порядку та строки визначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам.

Договір укладено шляхом підписання ОСОБА_1 Заяви позичальника щодо надання вищеперерахованих банківських послуг, в якій останній зазначив, що Заява позичальника разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами становлять укладений між ним та банком кредитно-заставний договір.

В цій же Заяві, позичальник ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що Згідно п. 4.2. Умов, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,00% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (а.с. 3- звором), у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності в договорі умови про нарахування відсотків при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту у розмірі 72% річних, що фактично й становить 6,00% на місяць (72% : 12 місяців = 6,00% на місяць).

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконував, в результаті чого, станом на 28.05.2013 року, утворилась заборгованість в розмірі 43 067,05 грн., яка складається з наступного: 2 938,00 грн. - заборгованість за кредитом, 13 627,44 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 23 974,61 грн. - заборгованість за пенею, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2 027,00 грн. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотках, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість, що є підставою для її стягнення.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

З наведеного вбачається, що у разі якщо умови договору приєднання порушують права особи, яка приєдналась до нього, то вона вправі поставити питання про його зміну або розірвання.

Разом з тим, у справі відсутні докази про те, що ОСОБА_1 звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов договору, а тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив, що він ознайомлений та згоден з Умовами надання споживчого кредиту, які йому були надані для ознайомлення у письмовому вигляді.

Відомостей про те, що ОСОБА_1 приєднується до даних Умов надання споживчого кредиту не у повному обсязі послуг, які надає банк по даним Умовам надання споживчого кредиту, заява не містить.

Отже, факт укладення кредитного договору з відповідачем є доведеним.

Твердження апелянта про те, що додані до позовної заяви Умови надання кредиту фізичним особам не містять підпису позичальника ОСОБА_1 , а тому ці Умови не можна вважати складовою кредитного договору, колегією суддів відхиляється,

Так, підписавши Заяву позичальника № DNH4KP82931704 від 02 квітня 2006 року, ОСОБА_1 не тільки виявив бажання отримати кредитні кошти, а й підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами надання кредиту фізичним особам.

При цьому, Умови надання кредиту фізичним особам є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови були чинними під час укладення договору. Доказів того, що вимоги банку ґрунтуються на інших Умовах, які сторони не узгоджували, відповідач не надав, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , шляхом підписання заяви позичальника №DNH4KP82931704, 02 квітня 2006 року було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Всупереч умовам кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання по поверненню кредиту належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 28.05.2013 року, утворилась заборгованість в розмірі 43 067,05 грн., яка складається з наступного: 2 938,00 грн. - заборгованість за кредитом, 13 627,44 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 23 974,61 грн. - заборгованість за пенею, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2 027,00 грн. - штраф (процентна складова).

Встановивши факт неналежного виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором щодо погашення кредитного ліміту, сплати відсотків за його користування відповідно до вищенаведених умов договору, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 повинен нести відповідальність перед кредитором щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

При цьому, колегією суддів перевірено розмір заборгованості за кредитом у сумі 2 938,00 гривень та з`ясовано, що він визначений у відповідності із умовами кредитного договору №DNH4KP82931704 від 02 квітня 2006 року, який підписано сторонами.

Оскільки, ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання по сплаті кредиту належним чином, то він повинен нести цивільно-правову відповідальність за невиконання зобов`язання.

Статтями 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений строк (термін), відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.

Оскільки строк дії даного кредитного договору закінчився 02 квітня 2008 року, то у банка відсутні підстави нараховувати відсотки за користування даним кредитом, починаючи з 03 квітня 2008 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за відсотками, нарахована до 02 квітня 2008 року включно, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Отже, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. З такою позицією погодився й Верховний Суд у своїй постанові по справі №775/7704/15 від 23.01.2018 року.

Отже, з урахуванням положень ст.ст.1048, 1050 ЦК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають відсотки за користування кредитом, який обліковується за ОСОБА_1 станом на 02 квітня 2008 року (на момент закінчення строку дії кредитного договору) в сумі 2 574,68 грн.

При цьому, колегією суддів не вирішується питання про захист прав та інтересів кредитодавця АТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом стягнення сум, передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки такі позовні вимоги в суді першої інстанції позивачем не заявлялися, а згідно вимог ст.367 ЦПК України та зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача ОСОБА_1 пені за прострочення виконання зобов`язань у розмірі 23 974,61 грн., колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07); пункт 170 рішення «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11).

Формулювання законів не завжди чіткі, як неодноразово зазначав ЄСПЛ, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення у справі «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91); пункт 65 рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11).

За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Згідно п. 5.1. цих Умов при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених Заявою та п.п. 3.2.2., 3.2.3. даних Умов, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки платежу.

Колегією суддів перевірено розмір нарахованої пені та з`ясовано, що він визначений у відповідності із умовами кредитного договору, який є чинним та сторонами не оспорений.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення штрафу, суд зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Оскільки вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача штрафів - 500,00 грн. (фіксована частина) та 2 027,00 грн. (процентна складова) не ґрунтуються на законі, тому задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, спростовуються наявним у матеріалах справи зворотним поштовим рекомендованим повідомленням про вручення відповідачу ОСОБА_1 судових повісток про призначення справи до розгляду на 18 жовтня 2013 року та на 18 березня 2013 року (а.с. 25, 34).

Доводи ОСОБА_2 про те, що відповідач ОСОБА_1 особисто таких повідомлень не отримував не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а тому колегією суддів не приймаються.

При цьому, навіть зазначаючи про намір заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, апелянт ОСОБА_2 відповідне клопотання суду не заявляв, фактично усунувшись від доведення обставин, на які він посилається в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги.

Не приймаються колегією суддів аргументи апеляційної скарги й щодо наявності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

В матеріалах справи відсутня заява відповідача ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення судом першої інстанції рішення, згідно вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не мав права застосувати позовну давність.

Відсутні правові підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності й у суді апеляційної інстанції, адже, сторона відповідача наділена правом заявити клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності після ухвалення судом першої інстанції судового рішення у справі виключно у випадку, коли відповідача не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, що позбавило його можливості заявити таке клопотання в суді першої інстанції до ухвалення рішення по суті, чого в даному випадку встановлено не було.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, та зміні в частині визначеного судом розміру відсотків, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та загального розміру заборгованості, який стягнуто з ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Губар Антон Леонідович, - задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2014 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками та штрафами - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за відсотками та штрафами - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», заборгованість по відсоткам за кредитним договором № DNH4KP82931704 від 02.04.2006 року, станом на 02 квітня 2008 року, в розмірі 2 574 (дві тисячі п`ятсот сімдесят чотири) гривні 68 (шістдесят вісім) копійок.

В задоволенні інших позовних вимог в цій частині відмовити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 18 березня 2014 року в частині загального розміру заборгованості за кредитом, стягнутого з ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», змінити, зменшивши цей розмірі з 43 067,05 грн. до 29 487 (двадцять дев`ять тисяч чотириста вісімдесят сім) гривень 29 (двадцять дев`ять) копійок.

В іншій частині рішення суд залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: