Справа № 507/1187/13-ц
Провадження № 2/507/424/2013
Номер рядка звіту 26
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" березня 2019 р. смт. Любашівка
Любашівський районний суд Одеської області у складі :
головуючого судді - Дармакуки Т.П.
при секретарі судового засідання - Войковській І.П.,
із участю позивача - ОСОБА_1
представника відповідача - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любашівка справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним,
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом , в якому просив визнати недійсним кредитний договір N° 554 від 31.08.2007 року, між Відкритим Акціонерним Товариством Державний ощадний банк України», в особі філії - Балтське відділення №2822 ВАТТ «Ощадбанк» та ним, визначити та застосувати наслідки недійсності правочину; а також просив зобов'язати відповідача прийняти суму
залишку заборгованості, в розмірі 50 000 грн., рівними частинами, у термін не менший, ніж передбачалось кредитним договором.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що між ним та філією - Балтське відділення N НОМЕР_1 «Ощадбанк», 31.08.2007 року був укладений кредитний договір №554, згідно якого відповідач зобов'язувався надати йому на споживчі цілі кредит в сумі 50 000 грн., а він повинен був прийняти , належним чином використати та повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 14,5 річних.
Проте підписання кредитного договору № 554 від 31.08.2007 року про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та його прав, як споживача кредитної послуги, з боку Банку.
Однією із підстав визнання договору недійсним, позивач посилався на порушення відповідачем п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме , що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив його у письмовій формі про кредитні умови та відповідачем були порушені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що регламентовано Постановою Кабміну N9168 від 10.05.2007 року.
Також позивач посилався на наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним, передбачених статтями 230 ЦК України, ст.18, частиною першою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, що позивач був введений в оману, також умови договору є несправедливими .
Крім того, позивач вказував, що відповідач збільшив йому процентну ставку з 14,5 % до 18,5 %, змінивши процентну ставку по кредиту в односторонньому порядку, не обґрунтувавши і не пояснивши причин свого рішення.
Даний кредитний договір № 554 від 31.08.2007 року підписувався ним вже після отримання коштів для споживчих потреб, тобто дата 31.08.2007 року проставлена заднім числом.
Разом із тим, позивач зазначав, що даний кредитний договір №554 від 31.08.2007 року був підписаний в. о. керуючого філії - Балтське відділення * №2822 ВАТ «Ощадбанк», ОСОБА_3, який не мав на те повноважень.
Також позивач посилаючись на положення ст..65 СК України зазначав, що згоди його дружини на укладення даного договору ні в письмовій формі, ні в усній формі не було.
З огляду на вказане позивач просив визнати кредитний договір недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.
Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та просив в задоволені позову відмовити, вказуючи на безпідставність позову, аргументуючи тим, що позивач був обізнаний про умови договору, свідомо його підписав, банку умови договору виконав, надавши кошти. Також вказував на пропуск позивачем позовної давності.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного.
Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.
Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно вказаної норми - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частиною 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Обґрунтовуючи свої вимоги, щодо визнання недійсним кредитного договору, позивач зазначає, що кредитний договір №554 від 31.08.2007 року був підписаний в. о. керуючого філії - Балтське відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк», ОСОБА_3, який не мав на це повноважень. Проте, вказане твердження позивача є помилковим.
Так, в кредитному договорі, зазначено, що повноваження в. о. керуючого філії - Балтське відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк», ОСОБА_3, підтвердженні Статутом, Положенням та Довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 зареєстрованою в реєстрі № 1223 від 13.03.2007 р.
Однак, із матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2007 року була посвідчена довіреність приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстр №1223. Зазначеною довіреністю начальник філії Одеського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_7 , який діяв на підставі довіреності від 05.03.2007 р (а.с.168) уповноважив ОСОБА_3, від імені ВАТ «Державний ощадний банк України», вчиняти правочини, в тому числі укладати та підписувати договори (а.с.14).
З огляду на те, що ОСОБА_3 мав довіреність на укладення правочину, а вказівка в кредитному договорі про те, що довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, а не приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 як-то в дійсності мало місце, не є підставою вважати, що ОСОБА_3 не мав повноважень.
Також є безпідставним посилання позивача на те, що філія - Балтське відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк» на момент укладення договору була закрита, оскільки із наданих Печерською районною державною адміністрацією в м.Києві, на ухвалу суду, документів вбачається, що закриття Балтського відділення відбулося на підставі Постанови правління ПАТ «Державний ощадний банк України» № 67 від 25.02.2011 р (а.с.122-125 том 2).
За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" на яку посилається в обґрунтування вимог позивач, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
За змістом Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, вони зобов'язують банки надавати інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього.
Таким чином, станом на дату укладення кредитного договору не встановлено вимоги про те, що умови кредитування повинні бути викладені лише як окремий документ, банки повинні надавати кредитні умови або в кредитному договорі, або додатку до нього, а із змісту спірного кредитного договору вбачається, що позивач ознайомлений із умовами кредитування, про що поставив свій підпис на кожній сторінці договору.
Посилання позивача, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту йому не надано інформації про умови кредитування, не є підставою для задоволення позову, оскільки суб'єкт
господарювання відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.
Також не є слушним твердження позивача про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору , передбачених ст..230 ЦК України, ст.18 і 19 Закону України «Про захист право споживачів».
У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист право споживачів», на які також посилається позивач на обґрунтування своїх вимог, передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.
Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 вищевказного Закону. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.
Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст.19, ч. 2 ст.19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист право споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно до ч. 1ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
За змістом статті 1054 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.
Позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту та підписуючи кредитний договір, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитного договору , який узгоджений та підписаний сторонами на кожній сторінці. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Банк свої зобов'язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав грошові кошти для споживчих потреб, що свідчить про наявність волевиявлення обох сторін на укладення договору.
Отже, позивач не довів щодо яких обставин, що мають істотне значення, він був введений Банком в оману.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України ( а так само згідно ст..61 ЦПК України, в ред., яка діяла на момент звернення до суду) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Що стосується відсутності згоди дружини на укладенням позивачем кредитного договору, то суд приходить до висновку, що зазначені обставини не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.
Так згідно ч.2 ст..65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання
договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільноїсумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.
Враховуючи, що спірний кредитний договір не є розпорядженням майном подружжя, а тому для його укладення не потрібна була письмова згода дружини відповідно до положень статті 65 СК України. Так, правові підстави для визнання правочину недійсним відсутні, оскільки порушення цивільних прав та інтересів ОСОБА_1 при укладанні вказаного спірного кредитного договору не відбулося, крім того, виходячи із змісту ст..65 СК України , договір може бути визнаний недійсним за зверненням того із подружжя, чию згоду отримано не було.
Посилання позивача на те, що відповідач збільшив йому процентну ставку з 14,5 % до 18,5 %, змінивши процентну ставку по кредиту в односторонньому порядку, суд до уваги не приймає, оскільки доказів про те, в судовому засіданні надано не було, а із умов договору вбачається, що під час підписання договору сторони обумовили саме 18,5 %.
Також не є слушним, посилання позивача про те, що кредитний договір № 554 від 31.08.2007 року підписувався ним вже після отримання коштів для споживчих потреб, тобто дата 31.08.2007 року проставлена заднім числом, оскільки жодного доказу про те, суду не надано, а датою підписання вважається саме дата , яка зазначена в договорі.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, яка діяла на момент звернення до суду з відповідним позовом, так і ст.81 ЦПК України (в ред. після 15.12.2017 року), яка діє на момент ухвалення рішення, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, позивач не довів наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним, а тому позов задоволенню не підлягає.
Питання про застосування позовної давності за заявою відповідача суд не вирішує, оскільки дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору .
Керуючись ст.ст. 258 ,259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
в и р і ш и в :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Любашівський районний суд. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення виготовлено 13 березня 2019 року.
Суддя : Т.П. Дармакука