Провадження № 2/761/1901/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Притули Н.Г.

при секретарях: Припутневич В.І., Грицик В.Л.,

за участі позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представників відповідача: Береза В.М., Чайка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні, третя особа: Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» про зміну дати звільнення, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди у зв'язку із затримкою виконання судового рішення, -

В С Т А Н О В И В:

31 липня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: зобов'язати відповідача змінити дату звільнення позивача з посади головного бухгалтера Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні з 16 вересня 2013 року на 03 липня 2018 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 1 837 027,52 грн. та моральну шкоду в сумі 69 642,68 грн.

Вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. 02.09.2013 року позивач подала заяву про звільнення її за власним бажанням, проте відповідач не здійснив звільнення, а тому вона звернулась до суду. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22.07.2014 року (справа №761/33824/13-ц) зобов'язано відповідача звільнити позивача з 16.09.2013 року відповідно до поданої нею заяви від 02.09.2013 року та зобов'язано видати належним чином оформлену трудову книжку.

На виконання вказаного рішення відповідач лише 09.04.2015 року направив лист щодо належного звільнення позивача та наказом від 16.09.2014 року позивача було звільнено.

21.12.2017 року позивач отримала лист в якому її просили надати згоду на пересилання трудової книжки. Листом від 07.06.2018 року вона надала згоду на направлення їй трудової книжки поштою. Вказаний лист отримано відповідачем лише 07.07.2018 року. А трудову книжку позивач отримала 03.07.2018 року, тому вважає, що саме вказана дата є датою її звільнення. Вимушений прогул позивача у зв'язку з невидачею трудової книжки становить період часу з 22.07.2014 року по 03.07.2018 року. Рішенням суду встановлено, що середньоденний заробіток позивача становив 1676,12 грн., а тому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу становить 1 837 027,52 грн. (1676,12 грн. х 1096 днів).

Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, яка полягає в тому, що позивач протягом трьох років позбавлена можливості задовольняти свої життєві потреби, не могла працевлаштуватись на іншу роботу, підтвердити свій трудовий стаж та посади на яких раніше працювала. Фактично рішення суду в частині звільнення позивача з 16.09.2013 року було виконано лише 03.07.2018 року. А тому при визначенні розміру моральної шкоди позивач виходила із законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму за період, що не була видана трудова книжка.

04.12.2018 року до суду надійшли пояснення третьої особи в яких він зазначає, що відповідно до вимог п.2.21 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудові книжки громадян, які працюють за трудовим договором в іноземних представництвах, зберігаються в Державному підприємстві «Генеральнадирекція з обслуговування іноземних представництв». В своїй структурі Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» має підрозділ - дирекцію «Інпредкадри», яка робить відмітки в трудових книжках працівників про прийняття та звільнення з роботи працівників. Представництво «ЗТЄ Корпорейшн» звернулось з листом від 09.04.2015 року №Ю51/04-2015 щодо оформлення звільнення ОСОБА_1 з 16.03.2013 з посади головного бухгалтера відповідно до ст.38 КЗпП України на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22.07.2014 року. На виконання умов договору було видано наказ від 14.04.2015 року №43і про звільнення позивача та внесено відповідний запис про звільнення в трудову книжку. 15.04.2015 року Дирекція направила на адресу позивача повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, або надання згоди на її пересилку поштою, оскільки в день звільнення ОСОБА_1 за трудовою книжкою не з'явилась. До 11.12.2017 року позивач про отримання трудової книжки не зверталась. На її звернення від 11.12.2017 року було надано 18.12.2017 року відповідь про підстави зберігання трудової книжки та про можливість її отримання та зазначена адреса отримання трудової книжки. 03.07.2018 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку, про що зроблено запис в книзі обліку руху трудових книжок.

31.12.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якій представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог обґрунтовував тим, що на підставі Договору №4123-і на третю особу покладено обов'язок оформлення та ведення трудових книжок. В третьої особи також зберігалась трудова книжка. На виконання рішення суду було видано наказ про звільнення позивача. У зв'язку з великим навантаженням, Представництво лише 09.04.2015 року надіслало на адресу третьої особи лист про оформлення звільнення позивача. Як зазначає представник відповідача, відсутність трудової книжки у особи не позбавляє її права працевлаштуватись на нову роботу, оскільки така особа може отримати нову трудову книжку на новому місці роботи (правова позиція Верховного Суду у справі №752/20991/14-ц від 05.09.2018). Позивач не надала доказів, що внаслідок неотримання трудової книжки не мала змоги працювати. Також позивач не вчинила жодних дій які спрямовані на отримання трудової книжки. Представник зазначає, що так як на третю особу покладений обов'язок звільнити позивача та оформити її трудову книжку, вина відповідача відсутня, а тому стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необгрунтованим. Позивачем не надано доказів, що вона зазнала страждань, а тому моральна шкода не підлягає задоволенню.

11.01.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача зазначає, що Інструкцією про порядок ведення трудових книжок передбачено обов'язок третьої особи лише здійснити запис в трудовій книжці, а не видати її. Такий обов'язок відсутній і в Договорі на який посилається відповідач. Позивач не отримувала нову трудову книжку. Відповідач не повідомив позивача про можливість отримати трудову книжку, навіть після прийняття рішення судом.

30.01.2019 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача наполягає, що на третю особу покладено обов'язок і видавати трудові книжки. А тому відповідач не повинен нести відповідальність за затримку видачі трудової книжки та вносити до неї будь-які записи, у зв'язку з цим неналежний відповідач у даній справі. Крім того позивач двічі зверталась до суду з аналогічним позовами, які були повернуті позивачу. Таким чином представник зазначає, що такі дії позивача є зловживанням своїми правами та спрямовані на отримання більших сум від відповідача і що жодним чином не виправдовує позивача у поважності пропуску строку на звернення до суду. Позивач жодним чином не обґрунтувала поважності пропуску строку на звернення до суду та неможливість отримати трудову книжку із липня 2014 року по грудень 2017 року.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача - Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що зазначені у відзиві.

Представник третьої особи - Державного підриємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою в якій просив слухати справу у відсутність їх представника.

А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність представника третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вислухавши сторони, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера.

Як зазначила позивач, 02.09.2013 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, проте відповідач не здійснив звільнення, а тому вона звернулась до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22.07.2014 року (справа №761/33824/13-ц) позов ОСОБА_1 до Представництва «ЗТЄ Корпорейшн в Україні» про витребування трудової книжки, виплату вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково, зобов'язано Представництво «ЗТЄ Корпорейшн в Україні» звільнити ОСОБА_1 з роботи з 16.09.2013 року відповідно до поданої нею 02.09.2013 року заяви про звільнення за власним бажанням; зобов'язано Представництво «ЗТЄ Корпорейшн в Україні» видати ОСОБА_1, належним чином оформлену, її трудову книжку та стягнуто з Представництва «ЗТЄ Корпорейшн в Україні» на користь ОСОБА_1 351198 грн. 20 коп. за час вимушеного прогулу, без вирахування податків та обов'язкових платежів та 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набрало законної сили.

Вказаним рішенням встановлено, що 02 вересня 2013 року ОСОБА_1 подала заяву до Голови Представництва «ЗТЄ Корпорейшн в Україні» про звільнення її за власним бажанням. З 03.09.2013 року позивачка перебувала в стані непрацездатності, що підтверджується копією листка непрацездатності, відповідно до якого вона мала стати до роботи з 15.09.2013 року. Судом встановлено, що на момент ухвалення рішення позивачка відповідно до поданої нею заяви про звільнення відповідачем не звільнена, трудова книжка їй не видана. Вказані обставини не заперечувалися представником відповідача, з посиланням на те, що позивачка, як головний бухгалтер підприємства, не передала керівництву відповідача всі справи та документи, за які вона несла відповідальність.

Як вбачається з тексту рішення, під час розгляду вказаної справи досліджувались обставини несвоєчасної видачі трудової книжки під час звільнення та неналежне виконання вимог діючого законодавства в цій частині з боку відповідача.

Внаслідок чого було встановлено, що факт навмисного ухилення відповідачем від видачі позивачці належним чином оформленої її трудової книжки також підтверджується листом відповідача позивачці від 12.12.2013 року відповідно до якого, їй пропонується отримати трудову книжку у встановленому законодавством порядку у Представництві «ЗТЄ Корпорейшн в Україні», але за умови виконання нею її функціональних обов'язків, які викладені в цьому листі.

З урахуванням викладеного, суд вважав, що затримка у видачі трудової книжки позивачці в даному випадку виникла з вини відповідача, який був роботодавцем позивачки, а тому з нього підлягає до стягнення середній заробіток позивачки за весь час затримки такої видачі трудової книжки, а саме з дня коли позивачка мала була бути звільнена 16.09.2013 року по день ухвалення рішення у справі 22.07.2014 року.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач на підставі положень статті 47, 48 та 235 КЗпП України та положень п.п.2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток у зв'язку з невидачею трудової книжки.

Проте суд не може погодитись із зазначеним позивачем за наступних підстав.

Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Крім того п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на працівників передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення; при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2015 року між Державним підприємством «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» (далі - Дирекція) та Компанією Акціонерне товариство «ЗТЄ Корпорейшн» (далі - Представництво) був укладений Договір №4123-і щодо співробітництва в галузі ведення кадрової роботи, пов'язаної з оформленням громадян України на роботу в Представництво згідно з п.2.21 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівниками».

У відповідності до п.2.1.3 Договору, Дирекція зобов'язалася у відповідності до трудових договорів та повідомлень Представництва вносити необхідні записи про прийом та звільнення в трудові книжки працівників Представництва згідно з п.2.21 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівниками».

Крім того, у відповідності до положень пункту 2.1.2 Договору, Дирекція також зобов'язалась приймати на зберігання, а при необхідності виписувати нові трудові книжки.

Водночас Представництво прийняло на себе зобов'язання: дотримуватися чинного трудового законодавства України при працевлаштуванні та звільненні громадян України; письмово повідомляти Дирекцію про зміни в трудових відносинах з працівником (прийом, перевід, звільнення) - не пізніше дати зміни; бере на себе відповідальність за достовірність всіх повідомлених даних та своєчасність їх подання в Дирекцію; у разі звільнення працівників повідомляти їх письмово (не пізніше дати звільнення) про необхідність отримання ними трудових книжок в Дирекції.

Листом від 09.04.2015 року Представництво «ЗТЄ Корпорейшн» повідомило дирекцію «Інпредкадри» Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» в якій просили провести звільнення з роботи в Представництві з 16.09.2013 ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22.07.2014 року (справа №761/33824/13-ц).

На виконання рішення суду 16.09.2014 року відповідачем прийнято наказ №16092014 за яким звільнено ОСОБА_1 з 16.09.2013 року з роботи у Представництві «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні на посаді головний бухгалтер відповідно до поданої нею 02.09.2013 року заяви про звільнення за власним бажанням, згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України. Також в наказі зазначено про необхідність видачі ОСОБА_1 належним чином оформленої трудової книжки.

15.04.2015 року Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» дирекція «Інпредкадри» повідомила ОСОБА_1 про необхідність отримання трудової книжки у зв'язку з її звільненням або надати письмову згоду на її пересилку поштою.

В судовому засіданні представники відповідача зазначили, що їм не надали доказів направлення листа, які причини цього їм не повідомили.

Водночас варто зауважити, що наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 1998 р. N 41, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 р. за N 576/3016 затверджено Перелік типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів. Згідно вказаного переліку, реєстри на відправлену кореспонденцію зберігаються 1 рік.

Водночас суду не надано доказів знищення вказаних реєстрів.

25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 направила на адресу відповідача заяву в якій зокрема просила направити на її адресу проживання поштовим відправленням належним чином оформлену трудову книжку.

Суду не надано доказів отримання відповідачем вказаного листа.

З листа відповідача від 28.12.2017 року за №П45/12-17 вбачається, що звернення від 25.10.2017 року було подано на особистій зустрічі, що відбулась 30.11.2017 року. У вказаному листі відповідач зазначає, що ведення трудових книжок працівників Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні здійснюється Державним підприємством «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» та ОСОБА_1 не зверталась до них з вимогою повернути трудову книжку.

11.12.2017 року позивач звернулась до Державного підприємства «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» із заявою в якій просила повідомити її про місце та час отримання трудової книжки.

Вказана заява отримана Державним підприємством «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» 12.12.2017 року.

Листом від 18.12.2017 року за №1190 Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» повідомило позивача що їй видати трудову книжку в день звільнення з внесеним записом про звільнення не мало можливості, оскільки вона особисто не з'явилась до Генеральної дирекції для її отримання. Також в листі зазначено, що 15.04.2015 року Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» направило на адресу ОСОБА_1 (за місцем її реєстрації) повідомлення №91к від 15.04.2015 року про необхідність отримання трудової книжки або надання згоди на її пересилку поштою, так як вона була відсутня на роботі в день звільнення. Так як ОСОБА_1 не зверталась з вимогою про видачу їй трудової книжки, остання зберігається в дирекції та в листі зазначена адреса та години в які можна отримати трудову книжку.

Позивач отримала вказаний лист 21.12.2017 року. Проте листом від 02.05.2018 року (тобто майже через п'ять місяців) ОСОБА_1 повідомила Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» про згоду на пересилання їй трудової книжки поштою. Лист був направлений позивачем 03.05.2018 року та отриманий третьою особою 05.06.2018 року. Повторно листом від 06.06.2018 року позивач надала згоду на пересилання її трудової книжки. Вказаний лист направлено 07.06.2018 року, проте отриманий Державним підприємством «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» 02.07.2018 року. ОСОБА_1 отримала трудову книжку 03.07.2018 року, що підтверджується її особистим підписом в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них.

Позивач, звертаючись до суду посилається на положення статті 236 КЗпП України, як на підставу негайного виконання рішення суду в частині видачі трудової книжки. Проте суд не може погодитись із зазначеним на підставі наступного.

Частина 1 статті 430 ЦПК України визначає в яких випадках суд допускає негайне виконання рішення суду. Проте в такому переліку не передбачено негайне виконання рішення суду щодо зобов'язання видати трудову книжку.

Враховуючи, що рішення суду містило зобов'язання відповідача вчинити певні дії - зокрема, видати належним чином оформлену трудову книжку, проте позивач, знаючи, що відповідач в добровільному порядку не виконав рішення суду в розумні строки, не зверталась органів державної виконавчої служби про примусове виконання рішення суду.

Так само не надано суду доказів, що позивач з моменту проголошення рішення суду, намагалась самостійно отримати трудову книжку.

Представник позивача також посилається на ту обставину, що для виконання рішення суду не потрібно було отримувати виконавчий лист так як це обов'язок відповідача негайно виконати рішення суду. Проте суд не може погодитись із такими твердженнями представника, оскільки в численних постановах Верховного Суду йде мова про негайне виконання рішення суду в частині поновлення особи на посаді, а позивача не було поновлено на посаді та не допущено негайне виконання рішення суду, а тому відповідно для належного виконання рішення суду позивач мала б отримати виконавчий лист та пред'явити його до примусового виконання.

Також в судовому засіданні було встановлено, що за заявою відповідача було розпочате кримінальне провадження №0007144 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.4,5 ст.191 КК України, яке передано на розгляд по суті до Печерського районного суду м.Києва.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що вона раніше не зверталась про отримання трудової книжки так як всі її дії були спрямовані на свій захист в кримінальному провадженні. На даний час кримінальне провадження перебуває на розгляді Печерського районного суду м.Києва, де вона є підозрюваною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 та ч.5 ст.191 КК України за заволодіння грошовими коштами в розмірі 45 877 142,39 грн. та 2 938 306,51 грн.

Під час розгляду справи будь-яких доказів, що позивач внаслідок неотримання нею трудової книжки мала перепони щодо працевлаштування на іншу роботу або звернення для постановки на облік у центр зайнятості, не надано, як і не доведено вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки.

Позивачем не доведено вини відповідача у невидачі трудової книжки, також не надано доказів того, що позивач зверталася до відповідача за її видачею, намагалася її отримати, а отже позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невидачею трудової книжки є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України суд, -

вирішив:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Представництва «ЗТЄ Корпорейшн» в Україні, третя особа: Державне підприємство «Генеральна дирекція з обслуговування іноземних представництв» про зміну дати звільнення, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди у зв'язку із затримкою виконання судового рішення -в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 04 березня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула