ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2800/19 Справа № 173/2212/17 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Верхньодніпровський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 про зменшення розміру стягуваних аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, треті особи що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Верхньодніпровський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 про зменшення розміру стягуваних аліментів /а.с.2-4/.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2015 року по цивільній справі № 173/241/15-ц з нього стягнені аліменти на користь відповідача ОСОБА_2, на утримання двох дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно, до досягнення повноліття. Його матеріальний стан на даний час не дає йому змоги сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеному судом розмірі, оскільки його єдиним прибутком є заробітна плата. На його утриманні перебуває також його мати. За рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року з нього стягуються аліменти на утримання ОСОБА_6 у розмірі ј частини всіх видів його заробітку. Виконавчий лист був виданий 14 вересня 2017 року. Крім цього він перебуває на «Д» обліку у терапевта ДЗ вузлової лікарні станції Верхівцеве із захворюванням шлунку. А також має борги перед банком, Кредити були взяті ним ще в період шлюбу з відповідачкою. Загальна сума боргів станом на дату звернення до суду складає 30000 грн. Після стягнення з його заробітку податку та аліментів. відсотків за кредитами, йому взагалі не залишається коштів на життя, що й стало підставою звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено /а.с. 113-116/.

Не погодившись із таким рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі /а.с. 123-124/.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає необхідним скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції /а.с. 136-139/.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обовязком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За правилами ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України передбачені способи виконання батьками такого обов'язку.

Згідно із ч.1ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них.

Матеріальне становище і сімейний стан особи, зобов'язаної надавати дитині утримання, та особи, яка одержує аліменти, не є незмінними чинниками. Оскільки матеріальне становище і сімейний стан, а також стан здоров'я зазначених у законі осіб можуть протягом часу існування аліментного зобов'язання змінюватися, закон передбачає, що особа, яка сплачує аліменти, може звернутися до суду з позовною вимогою про зменшення розміру аліментів, якщо істотно погіршилось її матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я або покращилось матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я одержувача аліментів.

Правове значення при вирішенні спору має встановлення наявності або відсутності факту зміни матеріального або сімейного стану платника аліментів у порівнянні із його матеріальним та сімейним станом, у якому він перебував на час ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів (рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2015 року), який би був обґрунтованою підставою для задоволення позову або для відмови у позові.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд вважав недоведеними та необґрунтованими доводи позивача про наявність правових підстав для зміни розміру аліментів.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2015 року по цивільній справі № 173/241/15-ц з позивача стягнуто аліменти на користь відповідача ОСОБА_2, на утримання двох дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , щомісячно, до досягнення повноліття.

Звертаючись із позовом у даній справі, позивач просив зменшити розмір стягуваних з нього аліментів за вказаним вище рішенням, виходячи з того, що він не був присутнім при розгляді справи та не міг надати пояснення суду. Крім того, посилався на погіршення стану його здоров'я та наявність заборгованості за кредитними зобов'язаннями.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач надав довідки про те, що він перебуває на диспансерному обліку з указанням діагнозу захворювань датовані 2015 роком. Таким чином, су першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач проходить періодичні лікування за наявних у нього захворювань, а тому доказів про те, що стан здоров'я з часу ухвалення рішення від 04.03.2015 року ним не надано.

Цілком обґрунтованим є висновок суду, стосовно неприйняття до уваги обставин наявності в позивача заборгованості за укладеними кредитними договорами, з тих підстав, що дана обставина вже врахована судом у рішенні суду від 21.04.2017 року, яким відповідача частково звільнено від сплати заборгованості за стягненими аліментами на утримання дітей. Крім того, недоведеності, що такі кредитні договори укладались з метою утримання дітей, та в їх інтересах.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем надано довідку про заробітну плату за 2016 рік і не надано довідки про заробітну плату за 2018 рік. А отже, доказів про свій матеріальний стан за період з 01 січня 2017 року по дату ухвалення судом рішення позивачем не надано. До апеляційної скарги також не надано доказів, які б підтверджували погіршення матеріального стану ОСОБА_1, тому на думку колегії суддів він має можливість сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом.

Крім того, відповідач є працездатною особою, тому повинен приймати заходи для можливості утримувати своїх дітей.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи колегією суддів відхиляються, оскільки вже були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_7