ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Харків

справа № 642/2559/19

провадження № 22-ц/818/2858/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач : ОСОБА_2 ,

третя особа: Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м.Харкова, постановлене 06 березня 2019 року, у складі судді Бородіної О.В., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що з 12.09.2008 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис 1855. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис 1318. З травня 2018 року шлюбні відносини припинено, син залишився проживати разом із батьком, але виник спір з приводу місця проживання дитини. Вважає, що син повинен проживати з ним, оскільки, він створює усі необхідні умови для проживання, розвитку, навчання, лікування й відпочинку дитини, його матеріальне становище дозволяє забезпечити достатній рівень життя. При цьому, як зазначає позивач, він жодним чином не чинить перешкод для спілкування матері із дитиною. Натомість мати дитини самоусунулась від виховання дитини, та на його думку не має фінансової можливості самостійно забезпечити належні умови для розвитку та умов проживання дитини, так на даний час відповідач проживає у квартирі разом з батьками та родиною сестри. З того часу як відповідач проживає окремо від сина, вони не дійшли згоди щодо утримання сина, позивач вважає, що мати належної матеріальної допомоги не надає, тож позивач в уточненій позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь на утримання неповнолітньої дитини аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісяця.

18 липня 2018 року відповідач звернулася до суду із зустрічним позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання сина, який судом прийнятий до спільного розгляду.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що відповідач перешкоджає їй у спілкуванні із сином, чим порушує її права. Вказує на те, що саме чоловік її вигнав з дому, тому що вона бажала працювати. Син залишився проживати разом із батьком. Зазначає, що між нею та чоловіком часто бували сварки, що впливало на психологічний стан дитини. З 14.05.2018 року їй чоловік спочатку не давав бачити сина, та лише після її звернення до поліції та проведення з батьком профілактичної бесіди, він став дозволяти бачитися їй із сином, але ці побачення були нетривалими. Вважає, що чоловік та його мати налаштовують дитину проти неї. Посилається на те, що вона здатна забезпечити належні умови для проживання дитини. Так, їй на праві власності належить частина 3-кімнатної квартири, в квартирі є кімната обладнана для дитини. З того часу як вона проживає окремо від сина вона передавала йому подарунки та з липня перераховує по 1000 грн. на утримання дитини. Вона категорично заперечує проти проживання дитини із батьком, оскільки вважає дитина не повинна бути розлучена із матір`ю, та просить визначити місце проживання сина разом із нею.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з його батьком - ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки її доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.05.2018 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 704,80 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 704,80 грн. судового збору. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 16.04.2019 року виправлено допущену в рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 06 березня 2019 року описку, а саме в мотивувальній частині замість вказаного «за кілька днів дитині виповниться 10 років» зазначити «за кілька днів дитині виповниться 9 років» та замість «повних 9 років» (за 5 днів виповниться 10 років)» вказати «повних 8 років (за 5 днів виповниться 9 років)».

В апеляційній скарзі директор ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, уточнену зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що при постановлені рішення, суд першої інстанції безпідставно посилається на те, що лише у ОСОБА_1 є належні умови для проживання дитини згідно висновку № 684 та згідно матеріалів справи він є матеріально забезпеченою людиною, проте ОСОБА_2 , також, згідно з матеріалами справи є матеріально забезпеченою особою, має постійну роботу, є співвласницею 3-и кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 11.06.2001р. У зазначені квартирі має кімнату для дитини обладнану всім необхідним для нормального розвитку та життя дитини. Суд першої інстанції не звернув уваги, що у матеріалах справи є копія складеного службою у справах дітей по Індустріальному району Департаменту у справах дітей Харківської міської ради акт обстеження умов проживання від 27.07.2018 року, в якому зазначено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , ізольована з усіма зручностями, гарним ремонтом, чиста, затишна, для дитини обладнана окрема кімната з меблями та іграшками, за результатами у матері нормальні умови для проживання дитини. Суд першої інстанції помилково зазначає про відсутність належних заперечень матері щодо місця проживання дитини з батьком, таке твердження повністю суперечіть дійсним обставинам та матеріалам справи, тому що ОСОБА_2 обгрунтовано заперечувала проти визначення місця проживання дитини з батьком у відзиві на позовну заяву, у відзиві на уточнену позовну заяву, та у уточненій зустрічній позовній заяві. Крім того, звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 неодноразово погрожував, що він забере дитину будь-яким способом, навіть злочинним. Вважає, що перебування сина у позивача негативно впливає на його виховання, здоров`я та психічний стан. Стягнення з ОСОБА_2 7000,00 грн. на правничу допомогу, вважає необгрунтованим. Зазначає, що у жодному із платіжних доручень не вказано, оплату за яким саме договором правової допомоги. ОСОБА_1 сплатив на користь свого Адвокатського об`єднання «Борзих та Партнери» зазначені грошові кошти.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 12.09.2008 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис 1855.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26.09.2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 142).

Під час перебування у шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З середини травня 2018 року сторони почали проживати окремо і між ними виник спір щодо утримання та проживання дитини.

Як вбачається з висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 та матеріалів справи батько - ОСОБА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , матеріально забезпечений, є співзасновником Адвокатського об`єднання «Борзих та партнери» та працює на посаді керуючого партнера, на обліку в психоневрологічному диспансері не перебуває. Мати - ОСОБА_2 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , з 02.07.2018 року проходить стажування в ТОВ «Трендлайн» на посаду спеціаліста з інформаційних технологій.

Згідно довідки, виданої підприємцем ОСОБА_5 ОСОБА_3 відвідує курси англійської мови. На заняття дитину приводять батько ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_7 . Згідно довідки директора КЗ «МК ДЮСШ № 7» ОСОБА_3 займається у КЗ «МК ДЮСШ № 7» на відділенні вільної боротьби.

Згідно з інформацією Харківської гімназії № 86, де з першого класу навчається малолітній ОСОБА_3 з 03.09.2008 року дитину до шкоди приводять батько ОСОБА_1 або бабуся - ОСОБА_7 , вони ж і забирають.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини. що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відповідно до висновку департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 684 від 29.10.2018 року зазначено за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - за місцем проживання його батька ОСОБА_1 (а.с.116-118).

З наданого висновку вбачається, що під час розгляду комісією питання щодо визначення місця проживання дитини приймали участь обидва з батьків, досліджувалися умови проживання як за місцем проживання батька так і матері дитини. Також було підготовлено психологічний висновок щодо психічного розвитку ОСОБА_3 . При складенні висновку також враховувалася думка дитини.

За змістом положень ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 02.09.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1 ст. 151 СК України).

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларація прав дитини від 20.11.1959 року містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов`язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ).

ОСОБА_2 , її представник вважали, що суд першої інстанції помилково взяв до увагу думку дитини, яка висловила бажання проживати з батьком, оскільки хлопчик не досяг 10-ти річного віку, з якого його думка мала б значення з огляду на приписи ст.. 160 СК України.

Такі доводи не ґрунтуються на законі.

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

У статті 9 Конвенції про права дитини зазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції).

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Отже, закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

У відповідності до вимог закону судом першої інстанції з`ясована думка дитини щодо визначення місця її проживання.

ОСОБА_3 у відсутності батьків, в присутності представника служби у справах дітей суду пояснив, що любить обох батьків. Проживає разом з батьком, мати проживає окремо. Приходить рідко та не на тривалий час. Він хоче проживати з батьком, оскільки звик до квартири і району проживання, та також розуміє що проживання із батьком не позбавляє його можливості спілкування із матір"ю.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 більш прихильний до батька, з яким має міцний емоційний зв`язок. Хлопчик з народження мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , не побажав піти разом з матір`ю в той час, коли вона залишала оселю, бажає залишитись із батьком і на цей час.

Колегія суддів враховує, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

Вирішуючи спір, колегія суддів бере до уваги статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братися до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року).

Дійсно, думка дитини, що не досягла 10-річного віку не має вирішального значення для справи, однак у взаємному зв`язку з іншими обставинами, оскільки проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком відповідає інтересам дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини за батьком.

ОСОБА_2 наполягала на тому, що ОСОБА_1 негативно впливає на психіку дитини, тому думка дитини не є об`єктивною. Зазначені доводи спростовуються тим, що свої пояснення у суді хлопчик давав за відсутності батьків та у присутності психолога, який підтвердив спроможність дитини висловити свою думку та відсутність підстав вважати, що думка дитини не є вільною. Проти повторного допиту дитини в апеляційному суді ОСОБА_2 заперечувала.

Матеріали справи містять акт обстеження умов проживання, складений службою у справах дітей по Індустріальному району Департаменту у справах дітей Харківської міської ради, в якому зазначено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , ізольована з усіма зручностями, гарним ремонтом, чиста, затишна, для дитини обладнана окрема кімната з меблями та іграшками. (а.с. 113). Між тим ці обставини не спростовують висновків суду про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_1 з огляду на прихильність до нього дитини.

Колегією суддів не встановлено обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір'ю ОСОБА_2 , яка також працює, має дохід, місце проживання, умови для виховання дитини, прагне для сина якнайкращого. Різниця у майновому стані не має вирішального значення для вирішення справи.

Між тим, із пояснень ОСОБА_3 встановлено, що дитина значно більше прихильна до батька, ніж до інших членів родини, має з батьком більш тісний емоційний зв`язок. ОСОБА_1 забезпечує гармонійний розвиток дитини, піклується про сина.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що найкращим інтересам ОСОБА_3 буде відповідати визначення місця його проживання із батьком, який здатний забезпечити розвиток сина у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Визначення місця проживання з батьком за встановлених обставин не означає розлуку із матір'ю, оскільки сторони мешкають у одному населеному пункті, ОСОБА_1 не заперечує проти спілкування матері з дитиною.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, колегія суддів також погоджується з висновок суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 СК України встановлено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статті 183, 184 СК України.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

З урахуванням майнового стану сторін та інших обставин, визначених ст.. 182 СК України, колегія суддів також вважає, що необхідним і достатнім розміром аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини є 1/4 частина всіх видів заробітку відповідача.

Стосовно задоволення судом першої інстанції вимог позивача про стягнення з ОСОБА_2 7000 грн. на правничу допомогу, остання наполягає на тому, що договір про надання адвокатських послуг від 20.05.2018 року, укладений між ОСОБА_1 з одного боку та АО «Борзих та Партнери» в особі керівника ОСОБА_1 , тобто ОСОБА_1 виступає як клієнт так і виконавець, акт виконаних робіт від 28.12.2018 року підписаний також ОСОБА_1 , як з боку клієнта так і збоку виконавця, тому вважає, що ОСОБА_1 не потребував витрат на правову допомогу. Також звертає увагу суду на те, що позивачем до матеріалів справи долучено квитанції від 01.10.2018 року на суму 3500 грн. (а.с. 158) та від 15.11.2018 року на суму 3500 грн. (а.с. 159), проте з вказаних квитанцій не вбачається по якому саме договору правової допомоги ОСОБА_1 сплатив на користь свого адвокатського об`єднання зазначені грошові кошти.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною З ст. ст.137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі, та факт надання ним правової допомоги підтверджено договором про надання правової допомоги від 20.05.2018 року (а. с. 71-74), протоколом узгодження договірної ціни від 20.05.2018 року (а.с. 132), розрахунком витрат ОСОБА_1 на правову допомогу (а.с. 156), актом виконаних робіт від 28.12.2018 року, платіжними дорученнями від 01.10.2018 року на суму 3500 грн. із зазначенням: оплата по договору правової допопомоги та від 15.11.2018 року на суму 3500 грн., із зазначенням: за юридичні послуги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що суми по вказаним платіжним дорученням були сплачені не в рамках даної цивільної справи та не пов`язані із оплатою витрат на правову допомогу в ході розгляду цієї справи. Крім того, підстав для зменшення суми стягнення за надання правничої допомоги не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна