Дата документу 10.06.2019 Справа № 333/6885/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/6885/18 Головуючий у 1-й інстанції: Холод Р.С.
провадження № 22-ц/807/1848/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» про поновлення на роботі та зобов`язання здійснити нарахування і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10 грудня 2018 року по день фактичного поновлення на роботі з урахуванням змін розміру мінімальної заробітної плати та встановлених індексів інфляції за відповідні місяці,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» про поновлення на роботі та зобов`язання здійснити нарахування і виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10 грудня 2018 року по день фактичного поновлення на роботі з урахуванням змін розміру мінімальної заробітної плати та встановлених індексів інфляції за відповідні місяці.

В обґрунтування позову зазначав, що з 22.10.2018 року по 10.12.2018 року він працював на посаді юрисконсульта адміністративно-управлінського штату КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги». 10 грудня 2018 року ним було подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Зазначав, що на поданні заяви наполягав головний лікар Установи. В цей же день, 10 грудня 2018 року головний лікар видав наказ № 690 к/тр про звільнення, тобто в день подання заяви позивачем, фактично позбавивши останнього права на відкликання заяви про звільнення впродовж двохтижневого строку. При цьому, конкретної дати ОСОБА_1 в заяві про звільнення не зазначено, тобто домовленості з головним лікарем не було і він повинен був ще відпрацювати два тижні.

Також, позивач зазначав, що на наступний день після звільнення, 11 грудня 2018 року на підставі розпорядження головного лікаря і довіреності він відвідував Центр надання адміністративних послуг Заводського району м. Запоріжжя з метою подання документів для вчинення реєстраційної дії «внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах». Це свідчить про те, що на наступний день після звільнення ОСОБА_1 вийшов на роботу і виконував трудові обов`язки, передбачені посадовою інструкцією, а головний лікар не був проти цього.

Посилаючись на положення ч. 2 ст. 38 КЗпП України, ОСОБА_1 зазначає, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Окрім цього, зазначав, що Установа не розрахувалася з ним в день звільнення, та не повідомила про належні йому нараховані суми при звільненні.

З урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним та скасувати наказ головного лікаря КУ «Міська клінічна лікарня» екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» від 10.12.2018 № 690к/тр, поновивши його на посаді юрисконсульта адміністративного штату КУ «Міська клінічна лікарня» екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя». Зобов`язати КУ «Міська клінічна лікарня» екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» здійснити нарахування і виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.12.2018 року по день фактичного поневолення на роботі з урахуванням змін мінімальної заробітної плати та встановлених індексів інфляції за відповідні місяці.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на постановлення рішення з порушенням норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначав, що з копії його заяви про звільнення не вбачається про домовленість між ним та головним лікарем Установи про конкретну дату звільнення, а отже наказ мав бути виданий через два тижні, якщо він не передумає звільнятися. Таким чином, адміністрація Установи штучно позбавила його законного права на відкликання заяви про звільнення. Також зазначав, що недоведеність факту спонукання його до написання заяви про звільнення не має ніякого значення для правильного вирішення спору. Просив скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2019 року та ухвати нове по суті позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що зазначений спір виник не з підстав, зазначених у ч. 4 ст. 274, та те, що спір виник з трудових відносин, розгляд апеляційної скарги було призначено до розгляду порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 12 квітня 2019 року (а.с. 131), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк до 07 травня 2019 року для надання відзиву на апеляційну скаргу разом з доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам процесу.

07 травня 2019 року від КУ «Міська клінічна лікарня» екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу вважають безпідставною, невмотивованою, необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що розірвання трудового договору відбулось за ініціативи позивача, яка була добровільною та невимушеною, наміру продовжувати роботу він не мав, про такий намір роботодавця не повідомив, виконання своїх обов`язків після подання заяви про звільнення без поважних причин не продовжив, припинивши їх виконання безпосередньо після подання заяви. Факт звільнення позивача в день подання заяви про звільнення, яка не містила зазначення бажаного часу припинення трудового договору, не є порушенням порядку звільнення працівника на підставі ст. 38 КЗпП України. Повний розрахунок з позивачем було проведено 22.12.2018 року, тобто усунуто виявлені і допущені порушення з боку КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги».

Зазначений висновок суду є таким, що відповідає матеріалам справи.

Так, з копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що він працював на посаді юрисконсульта адміністративно-управлінського штату КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» у період з 22.10.2018 року по 10.12.2018 року ОСОБА_1 (а.с. 7-10).

10 грудня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 14).

Згідно наказу головного лікаря КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» від 10.12.2018 року №690к/тр ОСОБА_1 було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України та його заяви від 10.12.2018 року (а.с. 11).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року по справі № 308/701/18 (провадження № 61-6002св19).

За змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин,які спонукають працівника до його розірвання і яки працівник визначає самостійно. Двотижневий строк встановлений законодавцем саме для роботодавця ,який в необхідних випадках має за цей термін знайти заміну працівникові,який звільняється.

Як встановлено судом першої інстанції, та вбачається з копії акту КУ «Міська клінічна лікарня» екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» від 10.12.2018 року, який позивачем не спростовано, з оскаржуваним наказом ОСОБА_1 ознайомився 10.12.2018 року, отримав його копію, та оригінал трудової книжки та довідку про середньомісячну заробітну плату (а.с. 47).

Заяви про відкликання наказу про звільнення ОСОБА_1 не подавалось. Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі скаржник наголошує про відсутність наміру в подальшому працювати у відповідача.

Також колегія зазначає, що факт усунення порушень з боку КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги», тобто повного розрахунку з ОСОБА_1 скаржником не оскаржується.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, ст. 274, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегіясуддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2019 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: