Постанова

Іменем України

03 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 202/3126/16-ц

провадження № 61-31181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідачі за первісним позовом - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року в складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2 , 2011 року випуску, укладений 14 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію вказаного автомобіля за ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 20 вересня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; скасувати державну реєстрацію вказаного автомобіля за ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 05 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; скасувати державну реєстрацію автомобіля за ОСОБА_5 ; визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаного автомобіля; установити режим спільного користування вказаного авто між ним та ОСОБА_2 , вилучити спірний транспортний засіб у останньої та передати йому.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 06 червня 2009 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_6 Фактично шлюбні відносини між ними припинені у березні 2016 року. Під час шлюбу ними за спільні кошти був придбаний автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2 , 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який за згодою сторін зареєстрований за ОСОБА_2 та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за нею право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , а за відповідачем - на 1/4 частину вказаної квартири. Посилалась на те, що за час знаходження у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який за рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 23 червня 2016 року розірвано, ними була придбана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . З урахуванням того, що вона знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, яка знаходиться на її утриманні, визнати за нею право власності на 2/3 частин вказаного житлового приміщення, а за ОСОБА_1 - на 1/3 її частини.

Короткий зміст судових рішень судівпершої та апеляційної інстанцій

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 07 лютого 2017 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 - на 1/3 її частину. У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 , укладаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу з ОСОБА_3 , та сам ОСОБА_3 який є контрагентом за цим договором купівлі-продажу спірного транспортного засобу від 14 травня 2016 року, діяли недобросовісно.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 рокурішення суду першої інстанції скасовано.

Визнано договір купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2 , 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , укладений 14 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним.

Визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 за кожним.

В іншій частині позовів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із того, що судом встановлені підстави, передбачені частиною першою статті 215 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля, укладеного 14 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , недійсним.

Також апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції про відступлення від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності при розподілі спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У липні 2017 рокуОСОБА_2 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення, неправильно застосував норми матеріального права, а саме статті 12, 203, 388 ЦК України, частини другу, третю статті 70 СК України, та не врахував і не надав оцінки фактичним обставинам справи, чим порушив норми процесуального права.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_1 . надійшли заперечення,в яких він просить касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення апеляційного суду залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано справу із суду першої інстанції.

На виконання вимог підпункту 4 першого розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів» 25 травня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судами встановлено, щоОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 06 червня 2009 року по 23 червня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу сторонами набуте майно: легковий автомобіль марки HYUNDAI ACCENT, тип кузова - седан, кузов НОМЕР_2 , 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , право власності на який було зареєстровано 04 жовтня 2011 року за ОСОБА_2 , та трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

14 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу спірного автомобіля. У подальшому вказаний автомобіль було продано - 20 вересня 2016 року ОСОБА_4 , а 05 листопада 2016 року ОСОБА_5 .

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У частині третій цієї статті та частині першій статті 60 зазначеного Кодексу передбачалося, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо недійсності договору купівлі-продажу автомобіля

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля, який є спільною власністю подружжя, вперше був укладений 14 травня 2016 року, тобто під час шлюбу сторін, але за відсутності письмової згоди другого з подружжя - ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку про визнання його недійсним.

Доводи касаційної скарги про відсутність підстав для визнання оспореного договору купівлі-продажу автомобіля недійсним спростовуються наведеними вище обставинами, за якими вказаний договір як такий, що укладений відповідачкою з порушенням вимоги закону (частини третьої статті 65 СК України) щодо одержання на це письмової згоди другого з подружжя, правильно відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України визнаний недійсним через те, що його зміст суперечить цьому Кодексу.

Твердження відповідача на неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 388 ЦК України є безпідставними, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні відсутні посилання на цю норму права.

Щодо поділу спірної квартири

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, втратив його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та виховання.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Встановивши, що спірна квартира є спільною власністю подружжя, суд апеляційної інстанції за відсутності обставин, які б мали істотне значення для збільшення частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності подружжя, дійшов правильного висновку про визнання права власності на спірну квартиру по Ѕ частині за кожним із них.

Доводи касаційної скарги про наявність передбачених частиною третьою статті 70 СК України для збільшення частки ОСОБА_2 у спірній квартирі через те, що сплачуваних ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої доньки, яка проживає з нею, недостатньо для повноцінного фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, є неприйнятними, оскільки розмір аліментів, які сплачує позивач, визначений рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 15 листопада 2016 року суду з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, інших обставин, що мають істотне значення (стаття 182 СК України). Відсутні дані, що відповідачка вимагала збільшення розміру аліментів, а тому немає підстав вважати, що визначеного судом розміру матеріального утримання дитини недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель