Єдиний унікальний номер 227/3841/18 Номер провадження 22-ц/804/1701/19
Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Санікової О. С.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Бахмуті цивільну справу № 227/3841/18

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року

(суддя Здоровиця О.В., рішення ухвалено в м. Добропілля Донецької області 04 квітня 2019 року, повний текст рішення складений 14 квітня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 31.10.2016 року о 00.20 годині водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем DACIA Logan н/з НОМЕР_1 в м. Добропіллі, виїжджаючи з другорядної дороги з б. Шевченка на вул.Першотравнева, яка є головною, не надав перевагу в русі автомобілю ВАЗ-21102 н/з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався по вул. Пешотравнева, внаслідок чого відбулось зіткнення автомобілів і транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив п.16.11 Правил дорожнього руху України. 07.12.2017 року постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_2 визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, а адміністративну справу відносно ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП провадженням закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладання адміністративного стягнення, постанова набрала законної сили 08.05.2018 року. Отже відповідач визнаний винним у заподіянні матеріальної шкоди, так як в результаті його дій був пошкоджений її автомобіль. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля становить 61195,00 грн. Виплат від страхової компанії АТ «СГ «ТАС» вона не отримувала. У добровільному порядку ОСОБА_2 матеріальний і моральний збиток не відшкодував. В даний час відповідач відмовляється від контакту з цього питання і добровільного відшкодування матеріального і морального збитку.

Просила стягнути з відповідача суму в розмірі 61195,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження в сумі 7000,00 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки задоволено частково:. стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :

матеріальну шкоду в розмірі 61195,00 грн.

витрати за проведення експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 7000,00 грн.

витрати по оплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.,

а всього суму в розмірі 68899,80 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності належними та допустимими доказами позивачкою та ґрунтуванні на нормах матеріального права і не спростуванні їх відповідачем. При цьому судом першої інстанції зазначено, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. Відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Потерпілому (в даному випадку позивачу у справі) як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Визнання розміру шкоди в порядку, передбаченому ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є обов`язковим для страховика, який має право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування» у разі настання страхового випадку. В даному випадку між позивачем та відповідачем немає договірних відносин, а існує деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, а підставою його виникнення є завдання шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і залишити позовні вимоги без розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, тобто вважає не застосований закон, який підлягає застосуванню, а саме ст.ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, ст.ст. 9,22,29,30,34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», порушення норм процесуального права України - вимоги ст.ст. 263,265 ЦПК України; апелянт не згоден з висновком суду про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка спричинила шкоду, є абсолютним і не може бути припинено або обмежено договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір і укладений на користь третіх осіб, оскільки вважає, що деліктні зобов`язання не повинні виникати і застосовуватися при вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, бо такі зобов`язання регулюються нормами спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які повністю проігноровані судом першої інстанції; з посиланням на положення ст. ст. 33, 6, п.п. 22.1, 22.2 ст. 22, п.п. 9.1, 9.4 ст. 9, ст. 29, п.36.7 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та з урахуванням того, що у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 показала, що вона зверталась у телефонному режимі у ПАТ «Страхова група «ТАС» із заявою про страхове відшкодування, і, не отримавши ніякої інформації вимушена була звернутися до суду з позовом до нього, при цьому, не дивлячись на те, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу ВАЗ 21102 згідно автотоварознавчого дослідження перевищує ринкову вартість автомобіля, не визнала автомобіль фізично знищеним, вважає, що суд незаконного критично віднісся до вимог Закону і не застосував ст. 30 Закону, відповідно до якої в разі, коли володілець транспортного засобу не згоден з визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до і після дорожньо-транспортної пригоди; з посиланням на постанову ВП Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, пункт 16 постанови №4 ПВСС України від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при розгляді спорів про відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки» апелянт також вважає, що судом порушені вимоги ст.ст. 979, 1194 ЦК України, ст.ст. 3,22,29,30 Закону і безпідставно покладено на нього обов`язок по відшкодуванню матеріальної шкоди, пов`язаного з пошкодженням транспортного засобу, оскільки, по-перше, судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що згідно повідомлення ПАТ «Страхова група «ТАС» 18.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась у товариство з повідомленням про настання страхового випадку, а не з заявою про виплату страхового відшкодування, але не дивлячись на те, що ці два документа мають різне правове значення, страховою компанією було відмовлено ОСОБА_1 саме у страховому відшкодуванні, при цьому постановленого в такому випадку рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування до суду надано не було; по-друге, розмір матеріальної шкоди визначений судом на підставі висновків автотоварознавчого дослідження, проведеного з порушенням вимог діючого законодавства України - на порушення Методики, яка регулює порядок призначення та проведення експертизи, а саме: огляд транспортного засобу проведений тільки у присутності його власника ОСОБА_1 без повідомлення про місце і час проведення огляду другої сторони - ОСОБА_2 ; проведено автотоварознавче дослідження, а не експертиза, за сумнівні висновки якого експерт не несе відповідальності, передбаченої ст. 384 КК України, тому його висновки не можуть бути оцінені як докази при судовому розгляді справи, в тому числі і для встановлення розміру спричиненої матеріальної шкоди; виявлені експертом пошкоджені деталі суттєво у своїй кількості і механізмі пошкоджень відрізняються від тих, які виявлені працівниками ВВС при огляді транспортного засобу 31.10.2016 року (збільшена їх кількість, а значить і завищена сума матеріальної шкоди); в-третіх, враховуючи, що ОСОБА_1 не погодилась з визнанням транспортного засобу фізично знищеним, відповідно до ст. 30 Закону їй повинна бути відшкодована різниця між вартістю транспортного засобу до і після дорожньо-транспортної пригоди, але судом ця норма порушена, при цьому дослідженням не встановлена вартість транспортного засобу після ДТП, а значить не встановлена і сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню; в-четвертих, згідно повідомлення ПАТ «Страхова група «ТАС» ОСОБА_1 взагалі не надавала транспортний засіб в страхову компанію для огляду для визначення причин настання страхового випадку і розміру шкоди, але повідомляла про настання страхового випадку, що повинно було потягти з боку страхової компанії виконання вимог ст. 34 Закону; у порушення зазначеної норми обов`язок по відшкодуванню витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 7000 грн. суд поклав на нього, замість стягнення цих витрат з ПАТ «Страхова компанія «ТАС»; крім того, він не давав згоди на відшкодування ним матеріальної шкоди, а тому спричинена шкода згідно вимогам ст. 3 Закону, ст. 1194 ЦК України підлягає відшкодуванню страховиком в рамках передбаченого договором страхування страхового відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. У ч.3 цієї статті зазначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 61195 грн., витрат на проведення експертизи в розмірі 7000 грн. та судових витрат в розмірі 704,80 грн.

Враховуючи те, що апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб, справа підлягає розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції всебічно, повно з`ясував всі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і дійшов обгрунтованого висновку, що матеріальна шкода, спричинена позивачці в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, повинна бути відшкодована саме відповідачем в розмірі 61 195 грн., визначеному експертом при проведенні автотоварознавчого дослідження.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункт 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеціанською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхнім правам та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегсер Б.В. проти Нідердандів) від 27 жовтня 1993 року.

В силу вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смирнова проти України».

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та є безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції згідно постанови Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07.12.2017 року, яка набрала чинності 08.05.2018 року, 31.10.2016 року о 00-20 годині водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем DACIA Logan н/з НОМЕР_3 в м. Добропіллі, який на праві власності належить ОСОБА_4 , виїжджаючи з другорядної дороги з бул.Шевченка на вул.Першотравнева, яка є головною, не надав перевагу в русі автомобілю ВАЗ-21102 н/з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався по вул.Першотравнева, внаслідок чого відбулось зіткнення автомобілів і транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій ОСОБА_2 порушив п.16.11 ПДР України. ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст..124 КУпАП, справу відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП провадженням закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладання адміністративного стягнення. Внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження.

При цьому в мотивувальній частині постанови Добропільського міськрайонного суду від 07.12.2017 року, залишеної без змін постановою апеляційного суду Донецької області від 08 травня 2018 року, зазначено, що в діях ОСОБА_2 є склад правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, так як його вина знайшла своє підтвердження дослідженими в ході судового розгляду доказами. Вина ОСОБА_3 у дорожньо-транспортній пригоді, як і фальсифікація матеріалів правопорушення зазначеними судовими рішеннями не встановлена. Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності його вини є безпідставними.

Згідно поліса №АК/4898264 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, строк дії якого з 22.10.2016 року по 21.10.2017 року, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу DACIA Logan н/з НОМЕР_3 ОСОБА_4 застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС». Забезпеченим транспортним засобом за вказаним полісом є автомобіль DACIA Logan н/з НОМЕР_3 . Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну на одного потерпілого становить 100 тисяч гривень. Розмір франшизи - 1000,00 грн.

Проте, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягнути спричинену пошкодженням її автомобіля шкоду з заподіювача такої шкоди, а саме ОСОБА_2 , який на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, яким він керував, а тому саме страховик повинен відшкодувати завдану шкоду, є безпідставними, оскільки особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у аналогічній справі №344/10730/15-ц і відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16 про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року, на яку посилається ОСОБА_2 , регулює інші за змістом правовідносини, а саме, передбачені ст.ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» і не відступає від правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року.

Судом також встановлено, що позивачка зверталась до ПАТ «Страхова група «ТАС» з приводу відшкодування їй страхового відшкодування внаслідок ДТП, яка сталася 30.10.2016 року, але останній було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, а саме:

повідомленням приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» №Г0401/1665 від 13.03.2019 року, яким підтверджується, що 18.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась до ПрАТ «СГ «ТАС» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду з приводу ДТП, яка відбулась 30.10.2016 року;

копією листа ПрАТ «СГ «ТАС» до ОСОБА_1 , з якого вбачається, що останній було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що остання звернулась до ПрАТ «СГ «ТАС» із повідомленням про ДТП після закінчення терміну подачі заяви про страхове відшкодування, передбаченого ст.37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ОСОБА_1 звернулась із повідомленням про ДТП до ПрАТ «СГ «ТАС» 18.07.2018 року з приводу ДТП, яка сталась 30.10.2016 року, тобто не впродовж одного року.

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля ВАЗ НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 з 26.07.2016 року є ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_2 на те, що відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» власником транспортного засобу DACIA Logan н/з НОМЕР_3 ОСОБА_4 до ПрАТ «Страхова компанія «ТАС» своєчасно було направлено повідомлення про настання страхового випадку та виконані всі вимоги, передбачені даною нормою закону, не доведені належними та допустимими доказами.

Посилання апелянта на пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» як на довід про безпідставність покладення на нього обов`язку по відшкодуванню матеріальної шкоди не спростовує висновок суду, оскільки, як зазначено в четвертому абзаці зазначеної постанови, у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

А як вже зазначалось, в матеріалах справи відсутні докази такого письмового повідомлення ОСОБА_4 , відповідальність якого застрахована, про дорожньо-транспортну пригоду.

Крім того, положення зазначеного пункту постанови регулюють питання відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована. У даній справі вирішується питання відшкодування шкоди відмінною від самої особи, відповідальність якої застрахована, а саме її заподіювачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що страховою компанією було відмовлено ОСОБА_1 у страховому відшкодуванні без подачі нею відповідної заяви і при цьому не надано суду рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не впливають на правильність висновків суду, оскільки такі дії страхової компанії ніким не оскаржені, а відповідь страхової компанії є достатнім доказом на доведення несплати позивачці страховою компанією страхового відшкодування, при цьому причини несплати не є предметом розгляду по даній справі.

Відповідно до експертного автотоварознавчого дослідження №19 від 24.05.2018 року, за фактом аварійних пошкоджень автомобіля ВАЗ3102 д/н НОМЕР_2 , проведеного експертом - автотоварознавцем ОСОБА_5 , вартість матеріального збитку (з технічної точки зору), заподіяної власнику автомобіля ВАЗ21102 д/н НОМЕР_2 на момент проведення дослідження, може становити 61195,00 грн. Вартість відновлювальних робіт становить 69023,46 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки автотоварознавчого дослідження не можуть бути оцінені як доказ і використовуватися як підстава для встановлення розміру спричиненої матеріальної шкоди також є безпідставними, оскільки, по-перше, відповідно до ч.5 ст. 106 ЦПК України обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок зазначається у висновку експерта, а в даному випадку виконано експертне автотоварознавче дослідження. Крім того, відповідно до п. 4.23 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз, затвердженої наказом МЮ України від 08.10.1998 року №53/5 (із змінами та доповненнями) експертні дослідження виконуються в порядку, передбаченому для проведення експертиз. Хід і результати таких досліджень викладаються у висновку експертного дослідження. Висновок експертного дослідження складається за структурою і змістом висновку експерта, за такими винятками: у вступній частині висновку зазначається, хто і коли звернувся до установи чи безпосередньо до експерта із замовленням про проведення дослідження; опускається запис, який стосується відповідальності особи, що проводить дослідження, за надання завідомо неправдивого висновку.

Відповідно до п. 3.9 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз, затверджених наказом МЮ України від 08.10.1998 року №53/5 передбачено проведення дослідження на місці події або огляд об`єкта за його місцезнаходженням у присутності учасників сторін або інших осіб за потреби.

При цьому зазначеною Інструкцією не передбачена обов`язкова участь сторони при проведенні експертизи.

Підпунктом 2.3 пункту 2 (Товарознавча та транспортно-товарознавча експертиза) розділу IV Товарознавча експертиза Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом МЮ України 08.10.1998 року №53/5 (у редакції наказу МЮ України від 26.12.2012 року №195о/5) передбачено виклик зацікавлених осіб на технічний огляд КТЗ замовником експертизи із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду також у разі потреби.

З огляду на зазначені нормативно-правові акти, а також досвід експерта (свідоцтво №100 від 10 жовтня 1999 року, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України) доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що висновок експерта не може бути оцінено як доказ при судовому розгляду справи є безпідставним.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що виявлені експертом пошкоджені деталі суттєво відрізняються від виявлених працівниками ВВС при огляді транспортного засобу не доведено належними та допустимими доказами.

У експертному дослідженні відсутній висновок експерта про те, що автомобіль позивачки є фізично знищеним, тому і положення ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не підлягають застосуванню.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Зважаючи на ті обставини, що відповідно до експертного дослідження вартість відновлювального ремонту автомобіля позивачки перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір шкоди за ринковою вартістю вказаного транспортного засобу на момент його пошкодження, яка становить за висновком експерта 61 195 грн.

Доказів, які б вказували на інший розмір матеріального збитку та відновлювального ремонту автомобіля позивачки ОСОБА_2 ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надано. При цьому з рішення суду першої інстанції вбачається, що судом роз`яснювалось відповідачу та його представнику їх право заявити клопотання про проведення судової експертизи на предмет визначення заподіяної матеріальної шкоди внаслідок ДТП, але таких клопотань заявлено не було.

Судом першої інстанції також правильно визначено, що у даній справі між позивачем та відповідачем немає договірних відносин, а існує деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, а підставою виникнення є завдання шкоди.

Тому посилання апелянта на порушення судом першої інстанції положень ст.ст. 30, 34 (п.34.3) Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є безпідставним.

Отже, ніяких нових обставин, які б давали підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зробленої судом першої інстанції, а також документи, на які посилається позивач і які були досліджені судом першої інстанції, доводи апеляційної скарги не містять.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: