ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1263/19 Справа № 201/1630/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С.С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю

та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що ним під час перебування у шлюбі із відповідачем за договором купівлі-продажу від 07 травня 2007 року було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка юридично оформлена на нього, однак фактично була придбана за кошти його сина ОСОБА_3 задля проживання останнього зі своєю сім`єю у даній квартирі. Грошові кошти, які надавались для купівлі квартири по АДРЕСА_2 , були отримані сином внаслідок продажу будинку, отриманого ним у спадщину 20 квітня 2007 року. Також позивач зазначає, що підтвердженням того, що на сумісні із відповідачем кошти сторони придбати спірну квартиру не мали можливості, оскільки 04 квітня 2007 року вони придбали квартиру по АДРЕСА_3 за кредитні кошти. На підставі наведених обставин позивач просив визнати за ним право особистої приватної власності в цілому на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати (том 1 а.с.2-4).

В свою чергу, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на відповідача ОСОБА_1 11 жовтня 2016 року шлюб з відповідачем було розірвано, однак розподіл майна, набутого під час шлюбу, не проводився. Позивач зазначала, що у вищезазначеній квартирі за спільні кошти ними було проведено ремонт, придбані меблі та було вирішено здавати указану квартиру в оренду. З 2016 року позивач не має доступу до спірної квартири та випадково дізналася, що квартира здається в оренду сином позивача ОСОБА_3 , на що позивач згоду не надавала (том 1 а.с.93).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2018 року цивільну справу № 201/1630/18 (провадження № 2/201/1244/2018) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю та цивільну справу № 201/11036/17 (провадження № 2/201/528/2018) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення об`єднано в одне провадження. Цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення присвоєно єдиний номер № 201/1630/18 (провадження № 2/201/1244/2018) та передано судді Федоріщеву С.С. для розгляду (том 1 а.с.146-147).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року року задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою власністю відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою задоволено та вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 1 а.с.)

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким вимоги первісного позову задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічих позовнмх вимог ( том 2 а.с. 2-6).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 21 вересня 2002 року.

Під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 07 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 2055, ОСОБА_1 було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до п.п. 2.1 указаного договору продаж квартири відбувся за 26403,00 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору (том 1 а.с.7-8).

Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Якушевою Г.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2469, належала на праві власності квартира АДРЕСА_4 (том 1 а.с.173). У подальшому указана квартира була відчужена ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 01 березня 2003 року (том 1 а.с.174-175).

16 квітня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А., за умовами якого ОСОБА_2 придбала квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 (том 1 а.с.176-177).

На підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Римською А.В., ОСОБА_2 було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_6 (том 1 а.с.180-181). Указана квартира була придбана за кредитні кошти, що підтверджується договором іпотеки № 0/0/3 від 04 квітня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (том 1 а.с.182-184)

На підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М., ОСОБА_2 було реалізовано квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.178-179).

Відповідно до довідки АТ «Укрсиббанк» №68-25-23/363 від 22 серпня 2017 року, ОСОБА_2 20 квітня 2007 року було внесено 68 900, 00 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 (том 1 а.с.185-194).

Синові позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною контрою 20 квітня 2007 року, належало домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_7 , яке у подальшому було відчужено останнім на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори (том 1 а.с.11-12).

Також судом 1 інстанції в судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що він є сусідом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 , та знає їх з моменту придбання спірної квартири, оскільки приходив до них у гості та бачив, як вони роблять ремонт, спілкувався з ними. Зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали робити ремонт у квартирі по АДРЕСА_3 майже одразу, як придбали зазначену квартиру. Також пояснив, що зі слів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 він знав, що вони багато грошей витратили на ремонт.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що дуже давно знає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки вони разом їздили відпочивати, дружили родинами, пояснив, що сім`я ОСОБА_7 була дуже дружньою. Також він робив ремонт у квартирах по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_10, які належать сторонам та пояснив, що ремонт вони почали робити відразу, може десь через тиждень після купівлі цієї квартири, на ремонт його запрошував робити ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 ремонтом не займалась. Також він пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 робили ремонт в квартирі на Комсомольській за кошти, що залишились від продажу квартири на ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_9 , який є другом ОСОБА_10 , пояснив, що йому відомо, що у 2007 році була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартира на АДРЕСА_3 , оскільки доставляв на цю квартиру будівельні матеріали, також зазначив, що ремонт почав робитися у цій квартири одразу після її купівлі, а чи робився ремонт у квартирі по АДРЕСА_10 йому невідомо. Також він пояснив, що коли купували квартиру на АДРЕСА_10 ОСОБА_10 попросив відвезти його з грошима до нотаріальної контори. При цьому також пояснив, що зі слів ОСОБА_10 квартиру купував батько ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона придбала будинок у ОСОБА_10 та з його слів їй було відомо, що він продав домоволодіння, щоб купити квартиру. Також пояснила що ОСОБА_12 допомагала з продажем цього будинку, який вона придбала у ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що є дружиною ОСОБА_14 та вона разом з ним приїздила на угоду, де ОСОБА_10 передав гроші батькові. Також їй відомо, що ремонт на АДРЕСА_10 був приблизно 2-3 місяці.

Свідок ОСОБА_15 є сусідкою по АДРЕСА_10 , проживає в квартирі АДРЕСА_11 та пояснила, що під час проведення ремонту спірної квартири бачила лише ОСОБА_1 , пояснила, що ніякої жінки там не бачила зовсім ніколи. Також пояснила, що в спірній квартирі проживав ОСОБА_10 зі своєю дружиною.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд 1 інстанції виходив з того, що під час придбання спірної квартири сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, доказів придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_1 суду не надано, нерухоме майно було придбано в інтересах сім`ї, що свідчить про те, що воно належить на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_1 та Остащенко І.А.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Згідно із частинами 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 3 ст. 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Указані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16).

З матеріалів справи вбачається, що під час придбання спірної квартири сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 було придбано нерухоме майно в інтересах сім`ї за спільні кошти, які були наявні від продажу ОСОБА_2 20 квітня 2007 року квартири за адресою: АДРЕСА_5 , і які частково пішли в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором, а інша їх частина була витрачена на купівлю спірної квартири.

Про наявність грошових коштів у сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент придбання спірної квартири також свідчили допитані у судовому засіданні ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які також зазначали про наявність у сторін додаткових грошових коштів для проведення ремонту у спірній квартирі та у квартирі по АДРЕСА_3 .

Суд 1 інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання позивача ОСОБА_1 , на те, що придбання спірної квартири було здійснено за грошові кошти ОСОБА_3 - сина позивача, оскільки з наведених у позовній заяві пояснень та вказаних свідками у судовому засіданні відомостей неможливо встановити чи дійсно передавав ОСОБА_3 своєму батькові ОСОБА_1 грошові кошти, та чи були ці кошти передані саме задля купівлі квартири по АДРЕСА_10 .

Сам факт передачі грошових коштів документально не підтверджено, хоча відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Якщо мова йде про дарування ОСОБА_3 грошових коштів своєму батькові, то відповідно до ч. 4 ст. 719 ЦК України договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Так само підлягає підтвердженню й передання грошових коштів у борг, що визначено положеннями ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Якщо ж грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, на момент її придбання належали ОСОБА_3 , то вимога позивача ОСОБА_1 про визнання права власності на цю квартиру за ним суперечить такому факту, адже за приписами ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто саме покупець має сплатити за придбане майно грошові кошти, які за змістом цієї норми мають належати саме йому.

Враховуючи, що з моменту придбання квартири син апелянта договір купівлі-продажу спірної квартири не оскаржував, то посилання позивача на той факт, що квартира купувалася саме сину й за його кошти, також є безпідставними.

Із наведеного вбачається, що суд 1 інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, ОСОБА_1 чинить їй перешкоди в користуванні власністю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, згідно ст. ст.11,16 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями статті 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою, яка є їх спільною власністю, що є порушенням її права власності та норм чинного законодавства.

А тому колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції, щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог та вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції безпідставно йому відмовлено у задоволенні позовних вимог та задоволено вимоги зустрічного позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову про визнання спірної квартири особистою приватною власністю апелянта, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, заперечення проти зустрічного позову та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: