Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

за участю секретаря судового засідання - Ковальчук О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 пред`явив у суді позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення.

Позов обґрунтовано тим, що позивач 17.07.2013 року уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , за яким позивач набув у власність вищевказану квартиру, а відповідач продав її.

Проте, в порушення умов договору відповідачі не виселились з квартири та продовжують там проживати, чим порушують права позивача як єдиного власника квартири.

За вищевказаних обставин, позивач просить суд виселити відповідачів з квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , без надання їм іншого жилого приміщення.

Позивач в судове засіданні не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідачі також свого права на участь у судовому засіданні не використали, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача ОСОБА_2 до суду подала відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечувала, зазначала, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Судом достовірно встановлено, що 17.07.2013 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 6)

Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у встановленому законодавством порядку, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 7)

Як вбачається з довідки Форми 3 від 11.07.2013 року за адресою: АДРЕСА_1 , мешканці не зареєстровані. (а.с. 8)

Проте, як вбачається з аналогічної довідки Форми 3 від 29.10.2014 року, за спірною адресою зареєстровані відповідачі. Власником особового рахунку на квартиру зазначений позивач. (а.с. 9)

В матеріалах справи містяться вимоги позивача від 03.11.2014 року та 05.06.2017 року адресовані відповідачам, з вимогою виселення з квартири. (а.с. 10, 11)

Судом було направлено запити про місце реєстрації відповідачів, з яких вбачається, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 28); ОСОБА_3 з 2017 року зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_2 та зазначено, що до 2017 року була зареєстрована за спірною адресою; ОСОБА_4 по м . Києву не значиться.

Відповідно до Довідки з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА від 19.11.2018 року, ОСОБА_2 зареєстрований за АДРЕСА_1 станом на день надання відповіді. (а.с. 56)

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, позивачем не було надано до суду жодного доказу, що відповідачі дійсно проживають у спірній квартирі.

Позивачем було визначено зміст позовних вимог як виселення відповідачів, що передбачає факт проживання цих осіб у спірному нерухомому майні.

Спірна квартира, перебуваючи у приватній власності позивача, відноситься до приватного житлового фонду, тобто питання пов`язані з цим майном регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

Зміст позовних вимог, як то виселення без надання іншого жилого приміщення, стосується комунального та/або державного житлового фонду, тобто жилим приміщень, що не перебувають у приватній власності.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту його прав як власника спірної квартири, адже в поданому позові ним не ставиться питання про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, а ставиться питання про виселення без надання іншого жилого приміщення.

Факт проживання відповідачів у спірній квартирі жодним доказом не підтверджено.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 7 ст. 81 ЦКП України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Сторонами не було заявлено жодних клопотань про витребування або забезпечення доказів.

Враховуючи вищевикладене, відсутність у матеріалах справи жодного належного та допустимого доказу, який би слугував підтвердженням обставин, на які посилається позивач, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог та відмову у їх задоволенні.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 259, 263-265, 268, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. В. Васильченко