КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4215/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Мережко М.В.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Писанця В.А. в м. Київ 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середньомісячного заробітку за час затримки виплати сум, що належить їй від підприємства,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середньомісячного заробітку за час затримки виплати сум, що належить їй від підприємства.

Позов мотивувала тим, що 08 липня 2016 року була прийнята на посаду інженера 1 категорії у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Звільнена 19 травня 2017 року з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, документи для остаточного розрахунку згідно наказу № 899-Н від 26 червня 2017 року були нею направлені в структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (м. Лиман) до робочої комісії з опрацювання первинних документів.

На день звільнення їй нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 19 травня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у сумі складає 12382,61 грн., відповідно до наданих їй відповідачем розрахунків заробітної плати, з сумами до виплати: за березень 2017 року після вирахування виплаченого авансу - 5514,98 грн., за квітень 2017 року - 3126,21 грн. заробітної плати, за травень 2017 року - 3741,42 грн. заробітної плати (складається зі суми заробітної плати за травень 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку). По теперішній час суми, що належать їй від відповідача, не виплачені.

На підставі вищевикладеного просила стягнути із відповідача на свою користь суму заборгованості із заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку 12382,61 грн., а також суму середнього заробітку за період затримки з 20 травня 2017 року по 13 серпня 2018 року 108519,62 грн. із донарахуванням по день фактичного розрахунку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_4, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала, що доводи відповідача про неможливість оплати часу простою є беззмістовними та необґрунтованими.

Вказувала, що надана нею індивідуальна відомість про застраховану особу ОСОБА_4, видана Пенсійним фондом України, підтверджує наданий нею розрахунок по заробітній платі за березень 2017 року, який відповідає нормам ст. 110 КЗпП України та спростовує доводи відповідача, що нарахування не здійснювались з 16 березня 2017 року і первинні документи за березень 2017 року є у відповідача.

Зазначала, що нарахування та виплата заробітної плати працівнику є обов'язком роботодавця та закріплено як невід'ємне право в ст. 43 Конституції України. Навіть за наявності поважних причин неможливості нарахування та виплати належних працівнику коштів у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний вжити всі можливі дії для усунення таких причин, а в разі неможливості їх усунення - вчинити всі можливі дії для відновлення інформації та необхідних документів для виконання свого обов'язку по виплаті винагороди за працю. Так, відповідач мав можливість сплатити аванс за березень 2017 року у серпні 2017 року (видатковий касовий ордер 1057), але не вчинив дії на виконання свого обов'язку по виплаті винагороди за працю і проведенню повного розрахунку з нею.

В частині визначення суми середнього заробітку за період затримки посилалася на постанову Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, якою затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач спростовував обставини, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував, що позивач не надала доказів на підтвердження заборгованості по заробітній платі, а додаючи до апеляційної скарги новий доказ - копію Індивідуальної відомості про застраховану особу, не обґрунтувала поважності причин неподання доказу до суду першої інстанції. Також позивачем неправильно розраховано середній заробіток та кількість днів затримки виплати заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 липня 2016 року ОСОБА_4 прийнята на посаду інженера 1 категорії у виробничий підрозділ «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі наказу від 07 липня 2016 року № 1/ОС (а. с. 20).

Наказом структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції (а. с. 91).

Наказом регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 28 квітня 2017 року № 045-43-1, прийнятим на виконання наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 25 квітня 2017 року № 265 та рішення правління від 05 квітня 2017 року, з 17 липня 2017 року вилучено зі складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» та виробничі підрозділи, які підпорядковані структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та скорочено штат працівників (а. с. 89 - 90).

19 травня 2017 року ОСОБА_4 звільнена за згодою сторін на підставі наказу від 17 травня 2017 року № 400/ДН-ос, в якому передбачено компенсацію за 10 днів відпустки (а. с. 20, 92).

Згідно довідки структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 02 листопада 2018 року № 535/2, ОСОБА_4 дійсно працювала з 08 липня 2016 року по 19 травня 2017 року на посаді інженера 1 категорії у виробничому підрозділі «Донецька дистанція зв'язку» даного структурного підрозділу, та її дохід за останні 6 місяців становив 1598,76 грн. В нижній частині довідки зроблено застереження, що заробітну плату за першу половину березня 2017 року (з 01 березня по 15 березня) отримано 31 серпня 2017 року у касі дирекції м. Лиман, що підтверджується також доданим видатковим касовим ордером № 1057 (а. с. 101 - 102).

10 листопада 2017 року ОСОБА_4 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2, фактично проживає у АДРЕСА_3 (а. с. 6).

В матеріалах справи наявний науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, згідно якого унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме ст. ст. 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на територіях м. Донецька та м. Луганська, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Такі форс-мажорні обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язаної сторони, якою за цим висновком є ПАТ «Українська залізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», за невиконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю (а. с. 65 - 81).

Позивачем надано щомісячні розрахунки заробітної плати на бланках ВП ШЧ Донецьк СП «ДДЗП» філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», згідно яких зокрема сума до виплати за березень 2017 року становить 7014,98 грн. (нараховано - 8821,84 грн), за квітень 2017 року - 3126,21 грн., за травень 2017 року - 3741,42 грн., що також включає компенсацію за невикористану відпустку (а. с. 42 - 44).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із його недоведеності, посилаючись на відсутність підстав стверджувати про порушення прав позивача з боку відповідача, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 працювала у виробничому підрозділі «Донецька дистанція зв'язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та 19 травня 2017 року звільнена за згодою сторін. У день звільнення позивачу не було виплачено належні при звільненні суми, що відповідачем не заперечується і не доведено, що станом на день ухвалення рішення така заборгованість відсутня.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Частиною 1 статті 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Законом України від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Таким чином, з огляду на те, що позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Виходячи із вищевикладеного, висновки суду першої інстанції про відсутність порушення прав позивача є помилковими, викладені у рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи, норми матеріального права застосовані неправильно, відтак рішення суду не можна вважати законним і обґрунтованим, воно не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_4, суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первинної документації, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обовязок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Згідно розрахунків заробітної плати за березень - травень 2017 року позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою (а. с. 42 - 44).

Відповідно до ст. 110 КЗпП України і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Таким чином, наведеними вимогами закону передбачено безумовний обов'язок роботодавця надати працівнику розрахунковий лист із відомостями про зарплату.

Відповідач належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у вказаних документах, наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними, а тому позов в частині стягнення заборгованості із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 12382,61 грн. підлягає задоволенню.

В частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки належних до виплати сум апеляційний суд виходить із наступного.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У пункті 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року роз'яснено судам, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно вимог ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Однак, невиплата позивачу заборгованості із заробітної плати відбулася не з вини ПАТ «Українська залізниця», а при настанні обставин непереборної сили, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) від 16 січня 2018 року.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгівельно-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44 (5) сертифікатом (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є документ затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгівельно-промислової палати України/ регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України/президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України/регіональної ТПП.

Враховуючи, що зазначений висновок виконано на офіційному бланку Торгово-промислової палати України, засвідчено виконуючими фахівцями та першим віце-президентом, містить по суті структуру «сертифікату», засвідчений відповідною печаткою Торгівельно-промислової палатою, відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат та стягує із відповідача в дохід держави судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно до її задоволення в розмірі 123,83 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середньомісячного заробітку за час затримки виплати сум, що належить їй від підприємства задовольнити частково.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ вул. Тверська 5 ) на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 12382,61 грн.

В іншій частині позов ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» судові витрати в дохід держави в розмірі 123,83 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :