ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3559/19 Справа № 174/343/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Борцова А. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів /а.с.142-150/.

В обгрунтування позову зазначав, що відповідно до попередніх усних домовленостей щодо майбутнього укладення угод в рахунок оплати за цими угодами між ним і відповідачкою ОСОБА_2 з його карткового рахунку в АКБ «Індустріалбанк» на картковий рахунок відповідача в ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 у період березень-квітень 2016 року були перераховані кошти в сумі 80000,00 грн., а саме: платіжними дорученнями № 247 від 23.03.2016р. на суму 15000,00 грн., № 249 від 24.03.2016 року на суму 10000,00 грн., № 257 від 25.03.2016р. на суму 10000,00 грн., № 318 від 12.04.2016р. на суму 10000,00 грн., № 325 від 18.04.2016р. на суму 20000,00 грн., № 326 від 18.04.2016р. на суму 15000,00 грн., однак угод між ним і відповідачкою, предметом яких мало б бути надання йому відповідачем послуг, виконання робіт, передання товару, на оплатній з його боку основі, через ухилення відповідача, в порядку ст.ст. 509,626,638 ЦК України так і не було укладено. Договір дарування грошових коштів на вказану суму в порядку ст.ст. 207-208, 718 ЦК України теж не укладався. У зв`язку з цим він вважає, що відповідач не має права на залишення за собою зазначених грошових коштів і має повернути їх на його користь. Від добровільного повернення йому коштів у вищевказаній сумі відповідач ухиляється. Таким чином підстави для стягнення на його користь даної суми з відповідача є очевидними, і ці підстави відповідачем в порядку ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України по суті не заперечуються. Просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 80000,00 грн., та витрати по сплаті судового збору.

В уточненій позовній заяві зазначав, що між ним і громадянином ОСОБА_3 навесні 2016 року існувала усна домовленість про наміри, виходячи із взаємної довіри, про те, що ОСОБА_3 надасть йому послуги з ремонту транспортних засобів та придбання запчастин для них. Вони усно домовились, що для покриття витрат ОСОБА_3 у зв`язку із вказаною метою, позивач поповнить картковий рахунок вказаної особи власними грошовими коштами. Діючи добровільно, у вказаний період, він здійснив перерахування коштів на загальну суму 80000,00 грн. безготівковими платежами на картковий рахунок, як він вважав, ОСОБА_3 Однак, у подальшому ОСОБА_3 підчас особистої зустрічі усно повідомив його про те, що відмовляється від своєї частини усної домовленості через те, що коштів він на свій картковий рахунок жодного разу від нього не отримав. Перевіривши виконання платежів зі свого рахунку в обслуговуючому банку, дізнався, що насправді грошові кошти в сумі 80000,00 грн. за транзакціями, наведеними у позовній заяві, зараховувались помилково на картковий рахунок невідомої йому особи - відповідачки ОСОБА_2 , при цьому а ні договору дарування коштів, а ні інших договорів чи угод між позивачем і відповідачем а ні в усній, а ні у письмовій формі не укладалося, що відповідачкою не заперечується. Він і відповідачка ОСОБА_2 між собою не знайомі, ніколи один одного не бачили, не зустрічалися і не спілкувалися, що також не спростовано сторонами. Відповідачка усвідомлює, що отримала на свій картковий рахунок грошові кошти у сумі 80000,00 грн. за відсутності жодної правової підстави від незнайомої особи, утім скористалася цими коштами на власний розсуд тобто протиправно заволоділа ними і йому їх не повернула, що нею не спростовано. Оскільки відповідачка отримала вказані кошти безпідставно, просив стягнути з неї 80000,00 грн. та витрати по сплаті ним судового збору.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено /а.с. 142-150/.

Позивач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі /а.с. 158-164/.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, у свою чергу обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими є недоведеними.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з належного йому карткового рахунку в АКБ «Індустріалбанк» перерахував на картковий рахунок ОСОБА_2 в ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_8 за платіжними дорученнями № 247 від 23.03.2016 р. на суму 15000,00 грн., № 249 від 24.03.2016 року на суму 10000,00 грн., № 257 від 25.03.2016р. на суму 10000,00 грн., № 318 від 12.04.2016р. на суму 10000,00 грн., № 325 від 18.04.2016р. на суму 20000,00 грн., № 326 від 18.04.2016р. на суму 15000,00 грн., а всього 80000,00 грн. з призначенням платежу - поповнення картки ОСОБА_2 № НОМЕР_2 /т.1 а.с. 7-12/, що також підтверджується випискою про рух коштів по рахунку позивача ОСОБА_1 , який відкрито в Публічному акціонерному товаристві Акціонерний банк «Індустріалбанк», за період з 01.03.2016 року по 01.05.2016 року, згідно з якою з його рахунку перераховано з призначенням платежу: поповнення картки ОСОБА_2 в ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_8: 23.03.2016р. - 15000,00 грн., № 249 від 24.03.2016 року на суму 10000,00 грн., № 257 від 25.03.2016р. на суму 10000,00 грн., № 318 від 12.04.2016р. на суму 10000,00 грн., № 325 від 18.04.2016р. на суму 20000,00 грн., № 326 від 18.04.2016р. на суму 15000,00 грн., на загальну суму 80000,00 грн. /т.1 а.с. 86-105/.

Також, позивачем здійснювалися перерахування з призначенням платежу: поповнення картки ОСОБА_3 НОМЕР_3 , іпн НОМЕР_4 , 16.03.16 року - 1500,00 грн., 21.03.16 року - 29500,00 грн., 22.03.16 року - 6974,00 грн., 01.04.16 року - 29000,00 грн., 08.04.16 року - 84000, 00 грн., 11.04.2016 року - 550,00 грн., 18.04.16 року - 1700,00 грн., на загальну суму 153224,00 грн.

- за призначенням платежу: поповнення КР ОСОБА_3 № НОМЕР_9, іпн НОМЕР_4 , 30.03.2016 року - 34695,00 грн., 05.04.2016 року - 28990,00 грн., 08.04.2016 р. - 20200,00 грн., 15.04.2016- 18700,00 грн., 18.04.2016р. - 25250,00 грн., на загальну суму 127835,00 грн. /т.1 а.с. 86-105/.

Згідно розписки від 22.03.2016 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Інгулецьким РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області, придбав у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт НОМЕР_6 , виданий Вільногірським МВ УМВС України в Дніпропетровській області, шубу виробництва Греція з хутра норки, вартістю 80000 (вісімдесят тисяч) гривень та зобов`язався кінцевий розрахунок провести в строк до 22.04.2016 року /т.1 а.с. 75/.

При цьому строк виготовлення розписки, тобто 22.03.2016 року, та вказаний у ній строк виконання зобов`язання за розпискою - 22.04.2016 р., співпадають з періодом перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідачки ОСОБА_2 , тобто з 23.03.2016 року по 18.04.2016 року, також у ній вірно вказані ідентифікуючі дані сторін, тобто анкетні дані, номери та серії паспортних документів та органи які їх видали, і сума яка перерахована за вказаний період ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу майна, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідачки отримано останньою в якості платежу за належне їй майно, тобто спірні кошти набуто відповідачкою за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Судова колегія погоджується з такими висновками, керуючись наступним.

Звернувшись до суду з даним позовом позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти, як безпідставно набуті на підставі статті 1212 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року N 6-122цс14 (Постанова N 6-122цс14).

Розглядаючи даний спір по суті, суд першої інстанції вірно визначив характер та природу розписи від 22 березня 2016 року, наданої на підтвердження існування між сторонами правовідносин з купівлі-продажу норкової шуби.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно до ст. 662 ЦК, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно до ч.1, 4 ст. 706 ЦК, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, оголошеною продавцем у момент укладення договору, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті зобов`язання. Покупець має право повністю оплатити товар у будь-який час у межах встановленого договором періоду розстрочення його оплати.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятись усно або в письмовій (електоронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових відносин.

Згідно ч.1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи апелянта про фальшивість наданої розписки, з тих підстав, що згідно з висновком експерта ця розписка підписана за допомогою факсиміле, якого позивач не мав і не має. Судом першої інстанції проаналізовано зміст даної розписки та зроблено вірний висновок, що вказана розписка відображає дійсні обставини справи, тому зазначену розписку суд прийняв у якості допустимого доказу на підтвердження укладеної між сторонами угоди купівлі-продажу майна.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач переказав спірні кошти на особистий рахунок відповідача, при цьому, на платіжних дорученнях зазначено призначення платежу, а саме: поповнення картки ОСОБА_2 та вказано номер карти № НОМЕР_7 , що спростовує посилання позивача, що він не був обізнаний про перерахунок коштів на ім`я відповідача /т.1 а.с. 7-12/.

Згідно з. п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року (далі Інстрікція), неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно п. 1.7. вказаної Інструкції, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно п. 1.8 Інструкції, платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

Відповідно до п. 2 Інструкції, примірник розрахункового документа, реєстр платіжних вимог, які залишаються в банку, мають містити підписи/підпис відповідальних осіб/особи, зразки підписів яких/якої заявлені банку в картці із зразками підписів.

Доводи апелянта про існування між ним та відповідачем ОСОБА_3 угоди про надання послуг з ремонту транспортних засобів та придбання частин для них колегія суддів також відхиляє, за недоведеністю.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві в редакції від 21.06.2016 року позивач посилався на попередню домовленість щодо майбутніх угод саме з відповідачкою ОСОБА_2 , тобто доводи позивача суперечать один одному.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров