Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 727/5644/16-ц

провадження № 61-19427св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Владичана А. І., Міцнея В. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи -підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів шляхом проведення безоплатного ремонту мобільного телефону.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31 жовтня 2015 року він через інтернет-супермаркет «Розетка» придбав у фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) мобільний телефон торгової марки «Samsung», модель SM-J700H/DS, серійний номер НОМЕР_4, ІМЕІ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , вартістю 5 529,08 грн, що підтверджується товарним чеком від 29 жовтня 2015 року та дорученням від 30 жовтня 2015 року.

На зазначений пристрій отримав гарантій строк у 12 місяців, що підтверджується гарантійним талоном.

У липні 2016 року, тобто у період дійсності гарантійного строку, телефон вийшов із ладу (перестав коректно працювати дисплей). У зв`язку з чим, він звернувся до продавця, який повідомив, що єдиним авторизованим сервісним центром Samsung з ремонту мобільної техніки у м. Чернівці є пункт сервісного обслуговування «Вірта». Згідно з відомостями з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг «Вірта» є знаком для товарів і послуг (торговою маркою), яка зареєстрована за ОСОБА_2 , тому останній повинен відповідати за якість наданих послуг.

18 липня 2016 року позивач звернувся до зазначеного сервісного центру з метою проведення гарантійного ремонту з усунення неполадок у роботі телефону, проте йому було відмовлено у його проведенні. Просив зобов`язати фізичну особу -підприємця ОСОБА_2 як власника авторизованого сервісного центру провести безоплатний ремонт телефону.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 грудня 2016 року позов задоволено. Зобов`язано фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 провести безоплатний ремонт належного ОСОБА_1 мобільного телефону марки «Samsung» ІМЕІ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 . Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що під час прийняття телефону позивача на гарантійний ремонт працівниками сервісного центру жодних порушень, пошкоджень чи потрапляння вологи на нього виявлено не було, отже, позивач не порушив умов експлуатації телефону, відповідач протилежного не довів.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 грудня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів шляхом проведення безоплатного ремонту мобільного телефону відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що мобільний телефон позивача дійсно має дефект, однак такий виник не з вини відповідача, що підтверджується актом технічного огляду та діагностики від 26 липня 2016 року № 5619. Висновок суду першої інстанції щодо справності дисплея телефону станом на 19 липня 2016 року та можливого потрапляння води в середину телефону під час гарантійного ремонту є припущенням, а отже, безпідставним, та належними доказами не доведений.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального правата порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуванесудове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, не надав належної оцінки всім наявним у справі доказам; не встановив причинно-наслідковий зв`язок виявлених пошкоджень дисплея телефону, а також слідів потрапляння до нього вологи; безпідставно поклав обов`язок доведення відсутності вини у виникненні недоліків товару на позивача.

Також суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з позивача судового збору за розгляд цієї справи, оскільки на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» він звільнений від сплати судового збору як споживач.

Крім того, суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу від 27 січня 2017 року про відкриття провадження у справі, у порушення норм статей 8, 73, 294, 297 ЦПК України 2004 року, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку на апеляційне оскарження та помилково вважав, що строк не пропущений.

Заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2017 року, витребувано матеріали справи з Шевченківського районного суду м. Чернівці та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2017 року в частині стягнення судового збору до закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 31 жовтня 2015 року ОСОБА_1 через інтернет-супермаркет «Розетка» придбав у фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 мобільний телефон торгової марки «Samsung», модель SM-J700H/DS, серійний номер НОМЕР_4, ІМЕІ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , вартістю 5 529,08 грн, що підтверджується товарним чеком від 29 жовтня 2015 року та дорученням від 30 жовтня 2015 року.

На зазначений пристрій позивач отримав гарантій строк у 12 місяців, що підтверджується гарантійним талоном.

18 липня 2016 року, тобто у період дійсності гарантійного строку, телефон вийшов із ладу (перестав коректно працювати дисплей). У зв`язку з чим позивач звернувся до продавця, який повідомив, що єдиним авторизованим сервісним центром Samsung з ремонту мобільної техніки у м. Чернівці є пункт сервісного обслуговування «Вірта».

18 липня 2016 року позивач звернувся до зазначеного сервісного центру з метою проведення гарантійного ремонту з усунення неполадок у роботі телефона.

Як вбачається з квитанції від 18 липня 2016 № 5619, представник сервісного центру «Вірта» прийняв на гарантійне обслуговування телефон та зазначив, що телефон мав «б/у стан», тобто звичайний знос для такої техніки, а клієнт в пункті 11 цього замовлення погодився на проведення діагностики та ремонту без його участі.

25 липня 2016 року сервісним центром «Вірта» були встановлені причини поломки телефону, складено акт технічного огляду та діагностики № 5619, який підписаний відповідачем та скріплений його печаткою, згідно з яким фахівці останнього під час діагностики телефону виявили окислення елементів дисплейного модуля внаслідок потрапляння до нього вологи, а тому заявлена позивачем несправність не підлягає гарантійному обслуговуванню у зв`язку з порушенням правил експлуатації.

Нормативно-правове обґрунтування

Як передбачено статтею 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Згідно з визначенням, що закріплене у статті 1 Закону № 1023-XII, гарантійний строк - строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов`язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв`язку з введенням її в обіг.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 Закону № 1023-XII споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування.

Статтею 7 Закону № 1023-XII передбачено, що виробник (виконавець) забезпечує належну роботу (застосування, використання) продукції, в тому числі комплектуючих виробів, протягом гарантійного строку, встановленого нормативно-правовими актами, нормативними документами чи договором. Гарантійний строк зазначається в паспорті на продукцію або будь-якому іншому документі, що додається до продукції.

Відповідно до частини першої статті 708 ЦК України у разі виявлення покупцем протягом гарантійного або інших строків, встановлених обов`язковими для сторін правилами чи договором, недоліків, не застережених продавцем, або фальсифікації товару покупець має право за своїм вибором: 1) вимагати від продавця або виготовлювача безоплатного усунення недоліків товару або відшкодування витрат, здійснених покупцем чи третьою особою, на їх виправлення; 2) вимагати від продавця або виготовлювача заміни товару на аналогічний товар належної якості або на такий самий товар іншої моделі з відповідним перерахунком у разі різниці в ціні; 3) вимагати від продавця або виготовлювача відповідного зменшення ціни; 4) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми.

Положеннями статті 709 ЦК України передбачено, що продавець або виготовлювач (чи уповноважені ними представники) зобов`язані прийняти товар неналежної якості від покупця і задовольнити його вимоги про заміну товару або усунення недоліків. Вимога покупця про безоплатне усунення недоліків товару підлягає задоволенню продавцем або виготовлювачем протягом чотирнадцяти днів або, за домовленістю сторін, в інший строк.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону № 1023-XII, у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

Вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Зазначені вимоги за місцезнаходженням споживача задовольняють також створені власником продавця торговельні підприємства та філії, що здійснюють продаж аналогічних придбаним споживачем товарів, або підприємства, на які ці функції покладено на підставі договору. Функції представників підприємств-виробників виконують їх представництва та філії, створені виробниками для цієї мети, або підприємства, які задовольняють зазначені вимоги на підставі договору з виробником (частина третя статті 8 Закону № 1023-XII).

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги.

Відповідно до пункту 18 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 506 (далі - Постанова), на гарантійне обслуговування приймається товар за наявності експлуатаційних документів, пломб виробника або виконавця на товарі, якщо це передбачено експлуатаційним документом, відсутності пошкоджень товару, які могли викликати несправність, за умови дотримання вимог експлуатаційного документа щодо правил зберігання, введення в експлуатацію та використання товару за призначенням. У разі виходу товару з ладу з вини споживача (невиконання правил експлуатації), відсутності передбачених експлуатаційними документами пломб, гарантійного талона, споживач втрачає право на гарантійне обслуговування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, всебічно дослідивши наявні у справі докази й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року,дійшов правильного висновку про те, що оскільки під час діагностики телефону позивача виявлено окислення елементів дисплейного модуля внаслідок потрапляння до нього вологи, тому заявлена позивачем несправність не підлягає гарантійному обслуговуванню у зв`язку з порушенням правил експлуатації.

Також апеляційний суд правильно врахував, що висновок суду першої інстанції щодо справності дисплея телефону станом на 19 липня 2016 року та можливого потрапляння води в середину телефону під час гарантійного ремонту є припущенням, а отже, безпідставним, та належнимидоказами не доведений.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу від 27 січня 2017 року про відкриття провадження у справі, у порушення норм статей 8, 73, 294, 297 ЦПК України 2004 року безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку на апеляційне оскарження та помилково вважав, що строк не пропущено, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, фізична особа - підприємець ОСОБА_2 був особисто присутній при проголошенні вступної та резолютивної частини рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 грудня 2016 року.

Таким чином, відповідно до положень частини першої статті 294 ЦПК України останній день для подачі апеляційної скарги відповідачана вказане судове рішення припадало на 10 січня 2017 року.

Апеляційну скаргу відповідачем було подано 17 січня 2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 294 ЦПК України 2004 року.

Апеляційний суд, вирішуючи питання про відкриття провадження у цій справі, на вказане уваги не звернув тавважав, що відповідачем не пропущено строк на апеляційне оскарження.

Верховний Суд надавши оцінку указаним обставинам, дійшов висновку, що вони не можуть бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення апеляційного суду, з огляду на положення частини другої статті 410 ЦПК України.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, оскаржуване рішення апеляційного суду в частині розгляду справи по суті підлягає залишенню без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Водночас колегія суддів не погоджується з рішенням апеляційного суду в частині розподілу судових витрат.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз положень зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як споживачі, у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, визначеному статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що вони звільняються від сплати судового збору при зверненні до суду з метою захисту їх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» були замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певної категорії осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Стадії цивільного процесу об`єднані єдиним завданням - справедливим розглядом і вирішенням цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України у редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали, стаття 2 ЦПК України у редакції на час розгляду справи Верховним Судом).

Саме таке тлумачення норм Закону України «Про судовий збір» і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.

Відповідно до статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про стягнення з позивача, який звільнений від сплати судового збору, витрат у сумі 704,00 грн, оскільки такі підлягають відшкодуванню за рахунок держави.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, судові витрати, понесені фізичною особою - підприємцем Кузнєцовим О. В . за подання апеляційної скарги, в розмірі 704,00 грн підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо поновлення виконання оскаржуваного судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного судового рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2017 року в частині стягнення судового збору зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року, то воно підлягає поновленню з огляду на закінчення розгляду цієї справи касаційним судом.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Судові витрати, понесені фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги, в розмірі 704,00 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник
С. О. Погрібний

Г. І. Усик