Житомирський апеляційний суд
Справа №287/39/18-ц Головуючий у 1-й інст. Стратович О. В.
Категорія 54 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області

на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Стратовича О.В. у смт. Олевськ

у цивільній справі №287/39/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила (а.с. 19-23):

- скасувати наказ №470-к від 22.12.2017 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - заступника головного бухгалтера Ємільчинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області;

- поновити її на роботі в Ємільчинському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області на посаді заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - заступника головного бухгалтера;

- стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.01.2018 року по дату постановлення рішення суду;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з 27.02.2008 року обіймала посаду головного спеціаліста по відшкодуванню шкоди потерпілим, а з 01.08.2011 року - головним бухгалтером Олевського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області. У зв`язку із злиттям двох фондів 01.08.2017 року її було переведено на посаду заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - заступника головного бухгалтера. В подальшому, наказом № 470-к від 22.12.2017 року її було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України з 09.01.2018 року. Вважає звільнення незаконним, оскільки воно проведено із порушенням вимог законодавства, що встановлено інспекцією Управління Держпраці у Житомирській області 19.01.2018 року і відповідача притягнуто до відповідальності. Зокрема зазначала, що в установленому законом порядку не була попереджена про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників. Окрім того, при звільненні їй не запропоновано жодної посади за новим штатним розписом, хоча такі посади були, та не взято письмової відмови від запропонованих посад. Також посилається на те, що при звільненні відповідач не врахував її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона бездоганно довгий час пропрацювала у фонді, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, після звільнення була вимушена ставати на облік у центр зайнятості і отримувати допомогу по безробіттю. Також відповідачем було звільнено з таких же підстав і її чоловіка, який працював головним спеціалістом у відділенні фонду, внаслідок чого її сім`я залишилась без доходу. Відповідно до положень ч.1,2 ст.235 КЗпП України повинно бути вирішене питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи із наведеного просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ виконуючого обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області Прокопчук В.В. від 22.12.2017 року № 470-К про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - заступника головного бухгалтера Ємільчинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - заступника головного бухгалтера Ємільчинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області з 09.01.2018 року. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цій частині нове судове рішення - про задоволення позову. Апелянт вважає, що відмовляючи їй у задоволенні позову, суд першої інстанції порушив положення ст.235 КЗпП України та безпідставно послався на положення абзацу 2 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів №9 від 06.11.1992 року, оскільки вказаний роз`яснення були здійснені з урахуванням вимог ч. 3 ст. 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України від 20.12.2005 року № 3248-ІV.

У поданій апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення -про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 ознайомилась особисто із наказом про звільнення з роботи від 22.12.2017 року, в який в подальшому внесено зміни в частині визначення дати звільнення у зв`язку із перебуванням її на лікарняному з метою дотримання вимог чинного законодавства. На думку апелянта, суд неправильно тлумачить обставини справи, зазначаючи, що із наказом позивачка фактично ознайомилася 09.01.2018 року, що не є належним повідомленням про її звільнення, а наказ про перенесення звільнення не можна трактувати як повідомлення про звільнення. Апелянт вважає, що роботодавцем дотриманий порядок вивільнення працівників при скороченні штату чисельності працівників. Крім того зазначає, що судом не взято до уваги, що позивачці пропонувалася робота на підприємстві, проте в усній формі, однак позивачка відмовилася працювати в структурі установи. Більше того, ОСОБА_1 21.12.2017 року написала заяву про звільнення її з роботи. В подальшому, вже після звільнення 30.01.2018 року позивачці пропонувалася робота, проте остання відмовилася. Позивачка не була членом профспілки підприємства і відповідач не звертався до профспілки за згодою про її звільнення. Окрім того вказує, що всі доводи суду щодо незаконності дій відповідача зводяться до невчасного повідомлення останньої на роботі, що суперечить висновкам Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів №9 від 06.11.1992 року, де вказано, що в такому випадку суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого працював працівник без поновлення його на роботі. Крім того, виконуючи оскаржуване рішення ОСОБА_1 була поновлена на роботі, проте до своїх обов`язків так і не приступила, а написала заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області - задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що з 27.02.2008 року позивачка ОСОБА_1 обіймала посаду головного спеціаліста по відшкодуванню шкоди потерпілим, а з 01.08.2011 року - головного бухгалтера Олевського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області. У зв`язку із злиттям двох фондів 01.08.2017 року її було переведено на посаду заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - заступника головного бухгалтера (а.с. 4-6).

Наказом Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Житомирській області №90-ос від 24.10.2017 року «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці» на виконання постанови правління Фонду соціального страхування України Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», наказу виконавчої дирекції ФСС України від 23.10.2017 року №560 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області» та у зв`язку із змінами системи оплати та стимулювання праці, розмірів посадових окладів, назв структурних підрозділів та посад, граничної чисельності працівників зобов`язано відповідальних осіб провести заходи щодо попередження працівників про зміну істотних умов праці працівників управління виконавчої дирекції Фонду (а.с. 42).

27.10.2017 року ОСОБА_1 було надіслано повідомлення за вихідним номером 10-287 про зміну умов оплати та стимулювання праці та про майбутнє звільнення, з яким остання особисто ознайомилась того ж дня, про що свідчить її підпис (а.с. 45).

Наказом № 470-к від 22.12.2017 року ОСОБА_1 звільнена із займаної посади заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - заступника головного бухгалтера Ємільчинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області з 29.12.2017 року у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників, згідно з п.1 ст.40 КЗПпП України, з яким остання ознайомилася 28.12.2017 року особисто, про що свідчить її підпис (а.с.7).

В подальшому, наказом № 485-К від 29.12.2017 року ухвалено звільнити ОСОБА_1 із займаної посади в перший день після закінчення тимчасової непрацездатності, з яким остання ознайомилася під підпис 09.01.2018 року (а.с. 47).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що роботодавець належним чином не повідомив позивача про її наступне звільнення за 2 місяці у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

При цьому судом враховано, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області дійсно відбулося скорочення чисельності штату працівників. Ці обставини не заперечуються позивачкою та підтверджуються штатними розписами по установі і наказом №396-к від 19.12.2017 року «Про введення в дію структури та штатного розпису», згідно якого посада заступника начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності - заступника головного бухгалтера Ємільчинського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Житомирській області була скорочена (а.с. 65-67).

27 жовтня 2017 року позивач попереджена про те, що з 01 січня 2018 року на підприємстві змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, відбудуться зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, зміни системи оплати та стимулювання праці, розміри посадових окладів, зміни найменування посад, які вступлять в дію 01 січня 2018 року, та про можливе майбутнє звільнення (а.с.45).

Проте, таке попередження не може вважатись належним, в розумінні положень ст.49-2 КЗпП, оскільки у попередженні, яке було надано позивачу, зазначено лише про можливе майбутнє звільнення з посиланням на статтю 32 КЗпП України.

Крім того, відповідач не надав доказів, що ОСОБА_1 відмовилась від зайняття вакантних посад, як того вимагають приписи ч.1 ст.81 ЦПК України,.

Отже, відповідач не виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.1 ст.492 КЗпП України щодо попередження про наступне звільнення та працевлаштування позивачки за наявності вакантних посад, які остання могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Написана позивачкою заява про звільнення не може вважатись попередженням її про наступне звільнення, оскільки в даному випадку із врахуванням підстави звільнення ініціатива звільнення виходить саме від роботодавця, а тому саме на останнього покладено такий обов`язок (а.с.45).

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування рішення суду в цій частині апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, відмовляючи у стягненні середнього заробітку за вимушений прогул, суд першої інстанції не врахував наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку №100).

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивачка звільнена з роботи 9 січня 2018 року. На виконання рішення суду про негайне поновлення на роботі, позивачка була поновлена, але наказом №02-126-к від 12 квітня 2019 року з цієї ж дати звільнена з роботи за п.1 ст.36 КЗпП (а.с.139-141).

Згідно довідки, наданої відповідачем, середньоденний заробіток позивачки, обрахований за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, становить 496 грн.80 коп.

Вимушений прогул позивачки за період з 10 січня 2018 року по 12 квітня 2019 року включно становить 317 днів.

Отже, середній заробіток за цей період за винятком виплачених позивачці коштів в порядку негайного виконання рішення суду становитиме 149237,97 коп.(317х496,8-8247,63).

За наведених обставин оскаржуване рішення в цій частині вимог підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про задоволення позову.

Крім того, згідно зі ст.141 ЦПК на відповідача слід покласти обов`язок по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області залишити без задоволення.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 02 квітня 2019 року в частині вимог про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення - про задоволення позову.

Стягнути Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 149237 грн.97 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обов`язкових платежів, та на користь держави судовий збір в сумі 1492,38 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 06.06.2019 року.