Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 462/4045/15

провадження № 61-43840св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення Залізничного районного суду м. Львова, у складі судді Румілової Н. М., від 10 жовтня 2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В., Копняк С. М., від 30 липня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (далі - ПАТ «Банк «Київська Русь», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява ПАТ «Банк «Київська Русь» мотивована тим, що 20 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з кожним окремо, було укладено два нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу по 1/2 ідеальної частки у праві власності на нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698, 9 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 , яка належала банку на праві приватної власності згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Юзвою Н. Б. 11 січня 2011 року, та договорів про внесення змін до цього договору іпотеки від 12 грудня 2011 року, 27 червня 2013 року, 26 вересня 2013 року, зареєстрованого у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15 жовтня 2013 року, за ціною 2 850 000 грн з ПДВ. 19 березня 2015 року на підставі постанови правління Національного банку України (далі - НБУ) від 19 березня 2015 року за № 190 «Про віднесення

ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорій неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення

№ 61 про запровадження строком на три місяці, з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно, тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на здійснення тимчасової адміністрації у вказаній банківській установі. Цим же рішенням призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова О. Ю., який набув усіх повноважень органів ПАТ «Банк «Київська Русь» з дня початку тимчасової адміністрації, а саме 20 березня 2015 року. ПАТ «Банк «Київська Русь» зазначило, що укладені з відповідачами договори купівлі-продажу є нікчемними відповідно до положень частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки вони були вчинені вже після призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Київська Русь», а тому майно, що є предметом цих нікчемних правочинів, вибуло з власності банку поза його волею внаслідок укладення нікчемних договорів купівлі-продажу неуповноваженою на те особою - головою правління ПАТ «Банк «Київська Русь» Братко В. І., повноваження якого станом на день вчинення правочинів були призупинені, відтак, це майно підлягає витребуванню незалежно від добросовісності набувачів (відповідачів у цій справі).

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Банк «Київська Русь» просило суд витребувати із незаконного володіння відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , повернувши у власність ПАТ «Банк «Київська Русь», одержане ними на виконання нікчемних правочинів нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ПАТ «Банк «Київська Русь» право власності на цю будівлю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року ПАТ «Банк «Київська Русь» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактичне укладення оспорених договорів купівлі-продажу відбулося до моменту опублікування інформації про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» та до моменту доведення такого рішення до головного офісу банку. Вказані обставини у їх сукупності свідчать про відсутність підстав нікчемності та відсутність порушення норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» при укладення між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 березня 2015 року договорів купівлі- продажу, зареєстрованих в реєстрі за № 878 та № 882.За таких обставин оспорені банком договори є дійсними, такими, що були укладені згідно вимог чинного законодавства України, направленими на настання реальних наслідків для сторін. Сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулося виконання оспорених договорів і протилежного позивачем не доведено. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дійсними власниками спірної нежитлової будівлі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 липня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку. Підстав для висновку про те, що укладення між сторонами вказаних договорів спричинило погіршення фінансового стану банку та/або їх укладення мало на меті штучне виведення активів банку судом не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У вересні 2018 року ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 липня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд не врахував, що договори купівлі-продажу від 20 березня 2015 року є недійсними. Вказані договори є нікчемним у силу положень статей 36, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

17 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 травня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 липня 2018 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з іншої сторони був укладений протокол про наміри укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 117-119).

Відповідно до пункту 1 протоколу сторони зобов`язуються у майбутньому у термін до 31 березня 2015 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нежитлової будівлі площею 698, 9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 2 протоколу сторони визначили, що продаж нежитлової будівлі під літерою «Б'-3»,площею 698, 9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , буде вчинено за 5 700 000, 00 грн, які покупці зобов`язані сплатити до укладення договору купівлі-продажу.

Кошти у сумі 5 700 000, 00 грн(два платіжних доручення по 2 850 000, 00 грн) були сплачені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 березня 2015 року, шляхом безготівкового перерахування коштів з їх рахунків на рахунок банку (т. 1, а. с. 120, 121).

На підставі постанови правління НБУ № 190 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення

від 19 березня 2015 року № 61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким з 20 березня

2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у

ПАТ «Банк «Київська Русь». Тимчасову адміністрацію було запроваджено строком на три місяці з 20 березня 2015 року по 19 червня 2015 року включно (т. 1, а. с. 8).

20 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі представника банку за довіреністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 878 договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки у праві власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1,

а. с. 9-12).

20 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» в особі представника Банку за довіреністю Качерая І. П. та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 882 договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної частки в праві власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю під літерою «Б'-3», загальною площею 698, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 ,

а. с.13-16).

Вказана нежитлова будівля належала банку на праві приватної власності згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Юзвою Н. Б. 11 січня 2011 року за реєстровим № 42, та договорів про внесення змін до цього договору іпотеки, посвідчених тим же нотаріусом 12 грудня 2011 року за реєстровим № 5362, 27 червня 2013 року за реєстровим № 1827, 26 вересня 2013 року за реєстровим № 2927, зареєстрованого у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15 жовтня 2013 року (т. 1, а. с. 72).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Нормативно-правовим актом, який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, НБУ, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду гарантування вкладів фізичних осіб уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно (частина третя статті 34 цього Закону).

Згідно з частиною п`ятою статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

У силу частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

При цьому, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб діє від імені банку в межах повноважень Фонду (частина третя статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Частиною третьою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що правочини, вчинені органами управління та керівниками банку після початку процедури виведення Фондом банку з ринку, є нікчемними.

Приписами частини другої статті 38 цього Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Таким чином, з контексту наведених норм права випливає законодавчо визначене право уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на виявлення нікчемних правочинів неплатоспроможного банку у випадках, визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Такі правочини є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частина друга статті 215 ЦК України, частина третя статті 36, частина третя статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону.

Фонд самостійно не може застосовувати наслідки недійсності нікчемних правочинів. У разі виявлення нікчемних правочинів Фонд зобов`язаний вчинити дії щодо застосування наслідків недійсності - звернутися до суду з відповідним позовом (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 826/1476/15).

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні за змістом положення містять статті 76, 81 чинного ЦПК України.

За таких обставин, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не надав належної оцінки відповідності спірних договорів купівлі-продажу від 20 березня 2015 року вимогам частини третьої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшов передчасного висновку про неможливість витребування у відповідачів спірного майна у порядку застосування наслідків недійсності правочину.

Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, неправильно визначив дату запровадження тимчасової адміністрації у банку та формально погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку про застосування наслідків недійсного правочину.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки вказані недоліки, допущені судами, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції інстанції.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 липня 2018 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ф. Хопта

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк