Провадження № 22-ц/802/434/19 Категорія: 61 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Киці С.І., Федонюк С.Ю.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2019 року

В С Т А Н О В И В:

04 липня 2018 року позивач звернулася в суд з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що в травні 2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 була досягнута усна домовленість щодо укладення договору купівлі -продажу належного їй на праві власності житлового будинку №28-а загальною площею 105,4 кв. м ., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 травня 2015 року нею, в присутності сина відповідачки - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 було передано авансовий платіж в розмірі 25903 долари США, на підтвердження чого від останньої отримано розписку. В зазначеній розписці було також обумовлено, що вартість будинку складає 68 тисяч доларів США і що загальну суму покупець зобов`язується виплатити до 1 вересня 2018 року.

Вказує, що 09 жовтня 2015 року з метою підтвердження своїх намірів купити нерухомість між нею та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений попередній договір про укладення договору купівлі - продажу вищевказаного житлового будинку і земельної ділянки не пізніше 01 вересня 2018 року за ціною 891480 гривень, що становить 39100 доларів США станом на день укладення попереднього договору. Також, в попередньому договорі було обумовлено, що відповідач зобов`язується отримати згоду на укладення основного договору від ПАТ «Мегабанк» як іпотекодержателя відчужуваного майна. В подальшому, впродовж 2015-2017 років нею було сплачено ще 8036 доларів США та 1000 Євро. Окрім цього, протягом 2016-2017 років за її особисті кошти і з дозволу власника ОСОБА_4 в будинку були виконані невід`ємні поліпшення майна на суму 64746,16 гривень. Незважаючи на визначену в попередньому договорі ціну предмету договору 891480 гривень, в липні 2017 року відповідачем ОСОБА_4 було висловлено іншу позицію, що купівля-продаж житлового будинку і земельної ділянки може бути здійснена лише за суму, що вказана в розписці і складає 68000 доларів США, і що без внесення вказаної суми вона не буде отримувати згоду в іпотекодержателя ПАТ «Мегабанк».

Враховуючи, що відповідач фактично відмовила їй в укладенні договору купівлі-продажу на умовах попередньої угоди, вона звернулася до останньої з проханням повернути їй сплачені нею авансом кошти, однак станом на дату звернення до суду кошти повернуті не були. А тому, позивач ОСОБА_3 просить суд стягнути з відповідача в її користь 35 069 доларів США 58 центів сплачених авансом за житловий будинок загальною площею 105,4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1855 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , по курсу НБУ на момент виконання рішення суду та 64 746,16 грн. за виконані в житловому будинку невід`ємні поліпшення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_6 939 (тридцять три тисячі дев`ятсот тридцять дев`ять) доларів США та 1000 (одну тисячу) Євро авансу за неукладеним договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та 64 746 (шістдесят чотири тисячі сімсот сорок шість) гривень 16 копійок витрат на поліпшення майна.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 8810 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважаючи оскаржуване рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2019 року таким, що прийняте судом з додержанням вимог закону, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 належав на праві власності житловий будинок №28-а загальною площею 105,4 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію прав КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» № 32213852 (а.с.13).

28 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було досягнуто домовленості про продаж вищевказаного будинку за ціною 68 тисяч доларів, що підтверджується власноручно написаною розпискою. Разом з тим, вищевказаною розпискою підтверджується та обставина, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 25903 доларів, і, що між сторонами було обумовлено, що загальну суму покупець зобов`язується виплатити до 1 вересня 2018 року (а.с. 14).

В подальшому, 09 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку № 28-а загальною площею 105,4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і земельної ділянки площею 0,1855 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони дійшли згоди, що купівля-продаж предмету договору, буде здійснена не пізніше 01 вересня 2018 року і за ціною 891 480,00 гривень, що за комерційним курсом гривні до долара США на день укладення цього договору становило 39100,00 доларів США (а.с.15). З вищевказаного договору слідує, що сторонам відомо, що предмет договору переданий в іпотеку ПАТ «Мегабанк» за договором іпотеки, посвідченим 18.12.2012 року нотаріально та зареєстрованим в реєстрі за №778, та, що продавець зобов`язується на день укладення договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки отримати згоду іпотекодержателя на відчуження предмету іпотеки за договором іпотеки або погасити кредит, тобто припинити обтяження на предмет договору, а також здійснити всі дії щодо припинення арештів на нерухоме майно.

Згідно розписки від 28 травня 2015 року ОСОБА_4 впродовж червня 2015 року по червень 2017 року отримувала від ОСОБА_3 періодичні платежі, а саме: 24.06.2015- 1048.00 доларів США, 27.07.2015 - 998.00 доларів США, 30.09.2015 року - 895.00 доларів США, 21.10.2015 року - 680.00 доларів США, 26.11.2015 року - 731.00 доларів США, 28.12.2015 року - 439.00 доларів США, 27.01.2016 року - 545 доларів США, 23.02.2016 року - 440.00 доларів США, 29.03.2016 року - 560.00 доларів США, 28.04.2016 року - 500.00 доларів США, 26.01.2017 року - 200.00 Євро, 21.02.2017 року - 400 Євро , 21.03.2017 року - 400 Євро, 21.04.2017 року - 400.00 доларів США, 19.05.2017 року - 400.00 доларів США, 21.06.2017 року - 400.00 доларів США, що в загальному складає - 8036 доларів США та 1000 Євро.

Зі змісту вказаної розписки вбачається, що грошові кошти у визначених у розписці розмірах, були передані ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_4 за продаж належного їй будинку.

Разом з тим, з витребуваної судом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №151301309 встановлено, що ОСОБА_4 26 жовтня 2018 року відчужила належний їй житловий будинок № 28-а загальною площею 105,4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , іншій особі.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З аналізу ст. 570 ЦК України випливає, що завдаток видається кредиторові боржником у разі укладення договору. Ознакою завдатку є те, що він виступає одночасно і способом платежу, і засобом забезпечення виконання зобов`язання.

Частина 2 ст. 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також підлягає поверненню у всіх випадках у разі невиконання або неналежного виконання умов договору або його не укладення.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору. Такий правовий висновок викладений Верховним судом України у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-17цс12.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу.

Судом встановлено, що між сторонами на момент передачі коштів не існувало жодного договору, виконання якого забезпечували б передані позивачем відповідачу грошові кошти та у визначений попереднім договором від 09 жовтня 2015 року строк основні договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 укладені не були.

Отже, встановивши, що договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана відповідачу грошова сума в розмірі 33939 доларів США та 1000 Євро, як попередня оплата в рахунок суми за основними договорами є авансом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо правової природи сплаченої грошової суми та поверненню її позивачу.

Посилання відповідача на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору неправомірно застосував вимоги ч. 2 ст. 570 ЦК України є довільним трактуванням норм, що регулюють спірні відносини та спростовуються вище встановленими обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги, що сума грошових коштів зазначених у розписці від 28 травня 2015 року становить 5903 долари США, а сума 25903долари зазначена шляхом дописування цифри «2» не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В апеляційній скарзі не наведено та матеріали справи не містять належних та переконливих доказів які б свідчили, що під час написання розписки від 28 травня 2015 року зазначалась сума 5903 долари США.

Покликання в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції повинен був застосувати позовну давність, як підставу відмови в позові суд не приймає до уваги з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки(ст. 257 ЦК України).

Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З матеріалів справи вбачається, що за змістом попереднього договору від 09 жовтня 2015 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 сторони дійшли згоди, що купівля-продаж предмету договору, буде здійснена не пізніше 01 вересня 2018 року, відтак, перебіг позовної давності починається з 01 вересня 2018 року.

Оскільки, основний договір купівлі продажу сторонами не укладений, позивач звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх прав 04 липня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Судом також встановлено, що на протязі 2016 - 2017 років ОСОБА_3 були виконані в тому числі невід`ємні поліпшення житлового будинку № 28-а загальною площею 105,4 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на суму 67262,06 гривень, а саме:

-гідроізоляція підлоги першого поверху з облаштуванням теплої підлоги (згідно договору підряду №157 від 02.06.2016 року і на підставі акту приймання-виконаних робіт, що були предметом договору «СФ Комплект ЛТД», за що було сплачено 2741,28 гривень, а також сплачено за використані матеріали - 1759,80 гривень, що підтверджується видатковою накладною №РН-851від 14.06.2016 року, а всього - 4501,08 гривень (а.с.17-18);

-встановлено підвіконники і проведено шпаклювання відкосів вікон, стін і стель в кімнатах і коридорах житлового будинку (згідно товарного чеку від 06.10.2016 року за пісок і його доставку сплачено - 1117,00 гривень, за матеріали для шпаклювання стін (старт,фініш), кутники, рейка монтажна, шліфувальний папір згідно фіскальних чеків ТОВ «Епіцентр» на суму 106,99 гривень від 03.04.2017 року, 976,00 гривень від 25.11.2016 року, 304,00 гривень від 28.02.2017 року, 704,76 гривень від 02.05.2017 року (718, 86-14,10 цукерка), 348,90 грн. від 13.03.2017 року, 193,92 грн. від 13.03.2017 року (106,99 + 976,00+304,68 + 704,76 + 348,90+193,92) - 2635,25 гривень, за підвіконня - 2530,00 гривень (бланк замовлення надається), згідно акту виконаних робіт в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року за бетонування підлоги першого поверху будинку, а також встановлення підвіконників, шпаклювання відкосів вікон, стін і стель в коридорі, кімнатах майстрові ОСОБА_8 було заплачено 19950,00 гривень (а.с.19, 23,24, 26).

-газифікація житлового будинку з встановленням батарей обігріву в кімнатах, а також двоконтурного котла опалення на підставі виготовленого робочого проекту газифікації житлового будинку АДРЕСА_1 (згідно рахунків фактур №СФ-0007446 від 12.06.2016 року, №СФ-0010177 від 29.08.2016 року і №СФ-0012395 від 03.10.2016 року ТзОВ «Волиньсантехкомплект» за облаштування системи опалення проведено оплату в розмірі 12874,56 гривень, 623,21 гривень, 7530,96 гривень, а всього - 21028,73 гривень(а.с. 20-22);

-підведено водопостачання, змонтовано каналізацію і витяжну систему, згідно акту виконаних робіт від 06.10.2016 року, за що підряднику ОСОБА_9 сплачено 15500,00 гривень (а.с. 25), оплату яких здійснювала позивач у справі - ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно із ч. 4 ст. 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 вересня 2016 р. у справі N 6-389цс16).

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_3 були виконані невід`ємні поліпшення житлового будинку, висновок суду першої інстанції, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 64 746,16 грн. за виконані в житловому будинку невід`ємні поліпшення є правильним та ґрунтується на дійсних обставинах справи.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення коштів на ремонт будинку внаслідок його самовільного проведення позивачем без надання згоди відповідача не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Судом першої інстанції, встановлено факт виконання будівельних робіт в житловому будинку ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , оплату яких здійснювала позивач у справі - ОСОБА_3 ..

Той факт, що ОСОБА_4 була обізнана з тим, що ОСОБА_3 має на меті поліпшити умови житлового будинку до моменту укладення договору-купівлі продажу, і відповідач їй в цьому не перешкоджала, підтверджується тією обставиною, що у розпорядженні ОСОБА_3 перебували: будівельний паспорт на забудову земельної ділянки від 28.09.2011 року, і робочий проект газифікації житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі яких і проводилися необхідні будівельні роботи.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 33 939 доларів США, 1000 Євро - авансу за неукладеним договором купівлі-продажу житлового будинку та 64 746,16 грн. - витрат на поліпшення майна.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався відповідач в суді першої інстанції, як на підставу відмови в позові, а відтак були предметом дослідження суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог постановлено з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційних скарг не є обґрунтованими, апеляційний суд приходить до висновку про залишення рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача в користь позивача коштів в розмірі 33939 доларів США, 1000 Євро та 64746,16 грн. без змін.

Разом з тим, суд першої інстанції вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України не звернув уваги, що відповідач ОСОБА_4 є інвалідом першої групи(а.с. 12) та звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому рішення суду в частині стягнення з відповідача в користь позивача судового збору підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 1 лютого 2019 року в даній справі в частині стягнення судового збору скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді