КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7804/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м. Київ

Справа № 752/26378/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 04 лютого 2019 рокупостановлену у складі судді Мазур Ю.Ю., про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Марина Анатоліївна, Департамент з питань державного архітектурного-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсними договорів дарування та поділу майна,

встановив:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А., Департамент з питань державного архітектурного-будівельного контролю міста Києва Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсними договорів дарування та поділу майна.

Також позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на жилий будинок, загальною площею 294,4 кв.м., жилою площею 176 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач просила накласти арешт на земельні ділянки: площею 0,0381га, державний кадастровий номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 ; площею 0,02га, державний кадастровий номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 ; площею 0,0419 га, державний кадастровий номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_5 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на:

- житловий будинок, загальною площею 294,4 кв.м., житловою площею 176 кв.м., що складається: А- 1 житловий будинок; а-прибудова; А1-І-прибудова; А2-прибудова; АЗ-житлова прибудова; а 1-ганок; а2- ганок; під А1-підвал; під а-підвал; під А2-підвал; Б-сарай; Д-гараж; К-гараж; Л-сарай; 1-каналізаційний люк; № 1-огородження ; № 2-огородження , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку, площею 0,0381 га, державний кадастровий номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 ;

- земельну ділянку, площею 0,02 га, державний кадастровий номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 ;

- земельну ділянку, площею 0,0419 га, державний кадастровий номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказує, що у своїй позовній заяві позивач взагалі не обґрунтовує необхідність застосування заходу забезпечення позову і не надає жодного доказу, який би доводив вірогідність того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду. В свою чергу суд, захищаючи нібито порушене право позивача, прийняттям даної ухвали, фактично визнав наявність в нього права на спірне майно, що є передчасним та неприпустимим.

Вважає, що заява про забезпечення позову подана без додержання вимог статті 151 ЦПК України, оскільки у позивача відсутні пропозиції щодо зустрічного забезпечення. Крім того, вжиті заходи забезпечення позову є не співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду залишити без змін. Вказує, що позивачем наведено детальне обґрунтування необхідності забезпечення позову, зазначено захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. Метою накладення арешту на майно, отримане відповідачами за спірним договором дарування, було унеможливлення подальшого відчуження цього майна, яке є не просто ймовірним, але й цілком реальним, адже укладення спірного договору дарування було спрямоване виключно на те, аби ускладнити позивачу захист її прав на прибудову до будинку.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , та відповідач ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу суду скасувати.

Представник позивача ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді заяви про забезпечення позову судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо визнання договору дарування, посвідченого 15.11.2017 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А. за реєстровим №1190 та договору про поділ майна, посвідченого 08.08.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А. за реєстровим №1017, недійсними. Позивачем надано копії правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності відповідачів на житловий будинок та земельні ділянки.

Враховуючи вищевикладене, суть позовних вимог, їх розмір та, беручи до уваги те, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому унеможливити виконання рішення у даній справі, суд дійшов висновку, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом спору у даній справі, є співмірними заходами забезпечення з огляду на розмір пред`явлених вимог.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до роз`яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. При цьому суд зобов`язаний перевірити співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , позивач ОСОБА_3 просить:

- визнати недійсними договір дарування від 15 листопада 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А. та зареєстрований за № 1190, за яким ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 жилий будинок з прибудовами та господарськими спорудами, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , а також похідний від нього договір від 08 серпня 2018 року про поділ спільного майна, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А. та зареєстрований за № 1017.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що позивач ОСОБА_3 є власником житлової прибудови площею 97,1 кв. м, погрібу площею 10,4 кв. м та навісу площею 41,4 кв. м, що розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Право власності позивача на будівельніматеріали, що складають зазначені об`єкти, визнано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2018 року у справі № 752/10323/17.

Після набрання судовим рішенням законної сили позивач звернулася до державного реєстратора, однак дізналась про те, що право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за іншими фізичними особами та отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що 15.11.2017 року приватним нотаріусом КМНО Заган М.А. було посвідчено договір дарування № 1190, за яким ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Вважає, що правочин у формі договору дарування є оспорюваним правочином, який було вчинено в порушення права власності позивача шляхом відчуження ОСОБА_9 майна, що їй не належало, з використанням документів, які було скасовано, та з метою позбавити позивача права власності на це майно, а тому підлягає визнанню недійсним за ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Крім того, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 08 серпня 2018 року між відповідачами було укладено договір про поділ спільного майна, за умовами якого вони розподілили між собою земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Цей договір про поділ є похідним від договору дарування, адже право власності на земельну ділянку перейшло до відповідачів саме на підставі договору дарування разом з переходом права власності на розташований на ній житловий будинок із прибудовами та господарськими спорудами. Визнання недійсним договору дарування має наслідком автоматичне визнання недійсним договору про поділ, адже він має похідний характер та повністюзалежить від договору дарування.

У заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок та три земельні ділянки, що виникли в результаті поділу земельної ділянки, площею 0,10 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_3 посилалась на те, що між сторонами виник спір щодо визнання договору дарування від 15 листопада 2017 року та договору про поділ майна від 08 серпня 2018 року недійсними, у зв`язку із тим, що дарувальник не мала права відчужувати частину нерухомого майна, що належить заявнику.

Вказує, що дії відповідачів з незаконного заволодіння майном позивача на її думку свідчать про наявність підстав для забезпечення позову з метою унеможливлення подальшого відчуження майна позивача, яким вони безпідставно заволоділи.

Разом з тим, подана позивачем ОСОБА_3 заява не містить обґрунтованих доводів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі, та невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, а також, що такі заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову , суд першої інстанції не врахував, що забезпечення позову застосовується для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, ухваленого у відповідності до заявлених вимог. Отже, конкретний вид забезпечення позову повинен застосовуватися у разі необхідності та бути співмірним із заявленими вимогами.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що укладаючи договір дарування житлового будинку 15 листопада 2017 року, нині покійна ОСОБА_9 порушила право власності позивача, здійснивши відчуження майна, що їй не належало, а саме - житлової прибудови, площею 97,1 кв.м. При цьому позивач ОСОБА_3 посилається на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на будівельні матеріали, що складають житлову прибудову, площею 97,1 кв.м., погріб, площею 10,4 кв.м. та навіс, площею 4 кв.м., та розташовані на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивачем не обґрунтовано наявність достатніх підстав вважати, що невжиття таких заходів як арешт жилого будинку, загальною площею 294 кв.м., жилою площею 176,1 кв.м., може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення та не доведено, що існує реальна загроза ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду за наслідками розгляду заявлених позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем вид забезпечення позову - накладення арешту на жилий будинок та земельні ділянки не направлений на забезпечення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування жилого будинку та поділу майна, оскільки позивач заявляє вимоги щодо предмету спору - жилого будинку, власником чи співвласником якого вона не є та не була до укладення оспорюваного договору дарування.

Крім того, заявляючи про необхідність накладення арешту на земельні ділянки, що виникли внаслідок поділу земельної ділянки, площею 0,10 га за адресою АДРЕСА_1 , на яких знаходиться спірний будинок, позивачем також не було зазначено, а судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не обґрунтовано, яким чином накладення арешту на земельні ділянки забезпечить виконання рішення суду про можливе задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування жилого будинку та договору про поділ спільного майна, виходячи із тих обставин, що зазначена земельна ділянка, площею 0,10 га належала померлій ОСОБА_9 на підставі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, виданого 12.07.2002 року, була подарована відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 у частках по 1/3 кожному за окремим договором дарування земельної ділянки від 15 листопада 2017 року, за реєстровим № 1191, який не є предметом даного позову.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про неспіввмірність вжитого виду забезпечення позову у вигляді арешту житлового будинку та земельних ділянок із заявленими позовними вимогами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову. Оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки прийнята з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову у повному обсязі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року - скасувати та прийняти постанову:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на жиловий будинок та земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.