РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/12804/18

Провадження № 2/643/1156/19

14.03.2019 Московський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді Букреєвої І.А., за участю секретаря Леонтьєвої І.І. , представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про спонукання до укладання договору оренду житла , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з заявою в якої просить визнати її право на укладання договору оренди 1 / 2 частини квартири АДРЕСА_1 та зобовязати ОСОБА_4 к укладанню договору найму на визначених нею умовах.

В обгрунтування позову суду пояснила , що 20.02.2010 р. нею був укладений договір довічного утримання з подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Відповідно договору вона зобовязалась довічно доглядати ОСОБА_5 та ОСОБА_4, надаючи їм довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування догляду і необхідної допомоги на суму не менш мінімального розміру пенсії щомісячно. Предметом договору довічного утримання є двокімнатна квартира житловою площею 33,1 кв.м. , загальною площею 47,6 кв.м. за адресою : Харків, АДРЕСА_2.

Відповідно до вимог ст. 334,748 ЦК України з моменту посвідчення договору довічного утримання позивачка набула право власності на цю квартиру. 29. 10. 2014р. ОСОБА_5 померла у звязку з чим , обсяг її зобовязання відповідно зменшується та вона має право власності на половину квартири без будь - яких обмежень, а також на 50 % має скоротити обсяг грошових коштів, які надавались за договором довічного утримання обом співвласникам. Відповідач бажає займати усю двокімнатну квартиру, незважаючи на вимоги позивачки звільнити одну з кімнат площею 15,7 кв.м. та надати її для особистого користування, відмовляється і від укладання договору оренди на цю кімнату, не надає ключі від квартири.

Способом захисту своїх цивільних прав позивачка обрала визнання права на укладання договору оренди 1 / 2 частини квартири за адресою АДРЕСА_3 між нею та відповідачем на умовах , передбачених в її проекті договору оренди.

Відповідач позов не визнав. Вважає , що має право за договором довічного утримання проживати за спірною адресою без будь - яких обмежень і не бажає звільнити кімнату для позивачки і тим більш не погоджується укладати з нею договір оренди на частину квартири.

Суд, вислухав сторони , дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню .

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

12 лютого 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 передали у власність ОСОБА_3 належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4 , взамін чого остання зобов'язалась надати їм довічно матеріальне забезпечення.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно із ч. 1 ст. 747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов'язання набувача відповідно зменшується.

Частина 1 статті 747 ЦК України надає подружжю, яким майно належить на праві спільної сумісної власності, можливість укласти договір довічного утримання. ОСОБА_7 у такому випадку виступають подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 747 ЦК України, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Спеціальною нормою до ч. 1 ст. 747 ЦК України є ст. 63 СК України, згідно із якою дружина, чоловік мають рівні права на володіння , користування і розпорядження майном що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до пункту 3.1 Договору довічного утримання набувач не має право до смерті ОСОБА_7 продавати , дарувати . міняти майно , передане за договором утримання , укладати щодо нього договір застави , передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину . ОСОБА_7 мають право на довічне проживання у вказаній квартирі.

На предмет договору накладається заборона відчуження до припинення чи розірвання договору довічного утримання.

Встановивши, що передане за договором довічного утримання нерухоме майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і частки у ньому не виділено, суд вважає , що зняття обмеження що до права власності ОСОБА_3 на частину житла порушує права іншого співвласника, а тому вимоги позивача є не обґрунтованими.

Крім того , ст.627 Цивільного кодексу передбачена свобода договору, відповідно до статті 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору , виборі контрагента та визначенні умов договору . Позивач обрав способом захисту своїх прав : спонукання відповідача до укладання з ним договору оренду на визначених ним умовах , що протирічить зазначеним нормам права. Можливість зобовязання укласти договір за рішенням суду існує як виняток , який може бути застосований лише у випадках , прямо передбачених законом.

Керуючись ст.258,259, 263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про спонукання до укладання договору оренду житла відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення складений 15 березня 2019 року.

Суддя