Справа № 183/3728/18
№ 2/183/599/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пономаренко О.О.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 товарна біржа, про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

22 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 22.12.1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та посвідчений ОСОБА_3 товарною біржею, а також визнати за ним право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 22 грудня 1999 року між ОСОБА_2, як продавцем та ОСОБА_4, як покупцем був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі - продажу був здійснений на ОСОБА_3 товарній біржі та зареєстрований за № НОМЕР_2 від 22.12.1999 року, однак не був нотаріально посвідчений. Всі умови договору були виконані, ОСОБА_4 сплатив вартість будинку, а ОСОБА_2 передав йому ключ та документи на будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року його батько - ОСОБА_4, помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді вищезазначеного житлового будинку. Звернувшись до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.Підставою для відмови стало недодержання вимог ст. 227 ЦК України (в редакції, що діяв на момент укладення договору), якою визначено, що договір купівлі - продажу нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Позивачу ж лише при оформленні спадщини стало відомо, що укладений договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, а в іншому випадку він може бути визнаний недійсним, тому і звернувся до суду з зазначеним позовом.

22 червня 2018 року відкрито провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_5 не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, одночасно позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 відзиву проти позову не подав, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Представник третьої особи - ОСОБА_3 товарної біржі в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку.

Судом по справі встановлено, що 22 грудня 1999 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_2 за 5129,00 грн. житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на приватизованій земельній ділянці площею 4870 кв.м. Означений догорів було зареєстровано ОСОБА_3 товарною біржею, за реєстраційним №000647. (а.с. 7).

Поряд з цим, згідно технічного паспорту на житловий будинок

АДРЕСА_1 (а.с. 8-16), власником житлового будинку є ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз'яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належної продавцю на праві власності нерухомого майна. Покупцем усі умови за договором виконані. Згідно з п. 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана ОСОБА_2 за 5129,00 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано, крім того, відповідач в своїй заяві дійсно підтвердив факт укладення договору купівлі-продажу будинку з ОСОБА_4, тому, суд вважає укладений договір дійсним.

Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів об'єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об'єкт нерухомості і правомірно володів ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає.

Таким чином, суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об'єкту нерухомості, виконання договору відбулося.

В той же час, відповідно до вимог ст. 25 ЦК України - здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Суду надане свідоцтво про смерть ОСОБА_4, у відповідності до якого останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 17).

Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_3 районною державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 31/2018, у відповідності до якої ОСОБА_1 прийняв спадщину як спадкоємець за законом, інших спадкоємців судом не встановлено.

У відповідності до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Матеріали спадкової справи свідчать про те, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться за адресою; Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Знаменівка, вул. Широка (колишня вулиця Енгельса) після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4, оскільки представлений договір купівлі-прожажу зазначеного житлового будинку був посвідчений ОСОБА_3 товарною біржею, що не відповідає вимогам ст. 227 ЦК України, в редакції 1963 року, що діяла на момент укладення договору (а.с.18).

Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Аналізуючи викладене, суд вважає за можливе визнати договір купівлі продажу - дійсним та визнати за позивачем право власності на вищевказаний житловий будинок в порядку спадкування за законом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,76,81,89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 товарна біржа, про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташований на приватизованій земельній ділянці площею 4870 кв.м., укладений 22 грудня 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений 22 грудня 1999 року ОСОБА_3 товарною біржею за реєстраційним № НОМЕР_2, зареєстрований в ОСОБА_3 районному БТІ «Інвентаризатор» 21 січня 2000 року за р.798.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), право власності на житловий будинок - А, гл.плетн., розміром 12,7 кв.м. житлової площі з надвірними побудовами: л/кухня - Б, навіс - Г, л/душ - З, сарай - И, Л, М, колодязь - К, спорудження № 2-10, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока.