Справа № 367/3295/17 Головуючий 1 інстанція- Карабаза Н.Ф.
Провадження № 22-ц/824/6706/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 травня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 вересня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Служба усправах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про оголошення особи померлою,-

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною заявою, яку мотивувала тим, що її донька ОСОБА_1 протягом 2013-2014 років проживала з громадянином Росії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . В період їх спільного проживання ОСОБА_4 усиновив двох малолітніх дітей доньки ОСОБА_1

Вказувала, що у квітні 2014 року ОСОБА_4 повідомив, що їде зі своїм старшим братом займатися бізнесом, після чого зник з дому і більше не повертався. На момент зникнення ОСОБА_4 ніде не працював та мав статус військовозобов`язаного в Російській Федерації. Під час розшуку ОСОБА_4 за його останнім відомим місцем проживання у АДРЕСА_2 , її дочкою та спільними з ОСОБА_4 друзями, зокрема з ОСОБА_5 , не було встановлено його можливого місцеперебування, а також було припущено про обставини, шо можуть свідчити про його призов на військову службу в Російській Федерації та направлення його в зону ведення бойових дій в Україні.З метою здійснення розшуку ОСОБА_4 її донька зверталась до Ірпінського МВ ГУМВС України в Київській області, про що отримана довідка від 08 квітня 2015 року за № 5196, проте ніяких відомостей щодо його місця проживання (місцеперебування) не отримано. Ірпінським міським судом Київської області було винесено рішення від 28 березня 2016 року про визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім з 01 травня 2014 року.

Зазначала, що діти доньки з моменту зникнення ОСОБА_4 виховуються нею,

- 2 -

ніякої допомоги на дітей від ОСОБА_4 вона не отримує, відомостей щодо його місця

проживання (місцеперебування) немає. Метою звернення із даною заявою є забезпечення інтересів дітей та отримання соціальної допомоги. У зв`язку із наведеним просила оголосити померлим ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Невинномиськ Ставропольського краю Російської Федерації.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 вересня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, третя особа ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_2 задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про незазначення мети звернення із заявою, бо ОСОБА_2 вказала, що це необхідно для отримання соціальної допомоги для дітей. Окрім того, суд вспереч приписам процесуального закону не запропонувуав подати заявникові додаткові докази, а тому має місце неповне з`ясування судом обстаивн справи.

Учасники справи не скористалися правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник адвокат Орел Р.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області як незаконне.

Заявник ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримали, важали, що рішення суду слід скасувати і задоволити заяву ОСОБА_2 у повному обсязі з метою отримання сооціальної допомоги на дітей.

Служба усправах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з`явилася, її неявка відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, заявниця ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася у м.Ставрополі Російської Федерації.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстровані та мешкають по АДРЕСА_3 .

Разом з ними мешкають двоє малолітніх дітей ОСОБА_1 і відповідно онуків

ОСОБА_6 , а саме: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком яких є ОСОБА_4 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції у Київській області та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим відділом запису актів громадянського стану Управління записів актів цивільного стану Ставропольського краю по Ленінському району м.Ставрополя.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2016 року заяву ОСОБА_2 задоволено та визнано безвісно відсутнім ОСОБА_4 із 01 травня 2014 року.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 12 травня 2017 року ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 не проживає, не з`являється, участі у вихованні дітей не приймає, його місцеперебування не відомо.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 є громадянином Російської Федерації, уродженець м.Невинномиськ Ставропольського краю, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки відсутністю підстав для оголошення ОСОБА_4 померлим.

При цьому суд виходив із відсутності доказів, які б свідчили про наявність обставин, що загрожували смертю, або дають підставу припускати загибель ОСОБА_4 , зокрема, відсутність підтвердження ведення воєнних дій на зазначеній території та участі в них ОСОБА_4 , не зазначення для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу померлою та обставини, що загрожували життю фізичної особи, яка пропала безвісті або обставин, що давали б підстави припускати її загибель від нещасного випадку.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду.

Посилання суду на відсутність мети, яка необхідна заявникові для визнання фізичної особи померлою, невірні, оскільки ОСОБА_2 зазначила у заяві мету свого звернення до суду - необхідність отримання від держави соціальної допомоги на дітей, оскільки їх батько ОСОБА_4 матеріальної допомоги не надає.

Окрім того, колегія суддів не може погодитися із висновками суду про відмову у задоволенні заяви з огляду на відсутність доказів, які б свідчили про наявність обставин, що загрожували смертю, або давали б підстави припускати загибель ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

Тлумачення ч.ч.1 і 2 ст.46 ЦК України свідчить, що цивільним законодавством передбачалося декілька підстав для оголошення фізичної особи померлою:

по-перше, тривала безвісна відсутність, тобто якщо у місці постійного проживання

- 4 -

фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років;

по-друге, особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, якщо у місці постійного проживання фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом шести місяців;

по-третє, за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру фізична особа може бути оголошена судом померлою протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру;

по-четверте, якщо особа пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, в такому випадку вона може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. При цьому, суду надано право оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

Із заяви ОСОБА_2 вбачається, що остання мотивувала свою заяву саме тривалою безвісною відсутністю ОСОБА_4 у місці його постійного проживання на протязі трьох років, посилаючись в тому числі на судове рішення про визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім.

Ухвалюючи рішення суд наведеного не врахував і не дав наведеним доводам заявниці належної оцінки.

Окрім того, всупереч положенням процесуального закону щодо повноти розгляду справи, суд взагалі не зазначив у рішенні місце постійного проживання ОСОБА_4 , тривала безвісна відсутність у якому дає підстави для визнання особи померлою, що є обов`язковим з огляду на положення ст.46 ЦК України.

Водночас колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у задоволенні заяви не призвела до неправильного її вирішення.

Заява ОСОБА_2 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Заявниця просить оголосити померлим ОСОБА_4 , який є громадянином Російської Федерації.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, в тому числі у випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних,сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року, є чинною і застосовується в тому числі у відносинах України з Російською Федерацією.

Стаття 25 Конвенції передбачає, що установи юстиції кожної з договірних сторін можуть визнати громадянина іншої Договірної сторони безвісно відсутнім або померлим за клопотанням проживаючих на її території зацікавлених осіб, права й інтереси яких засновані на законодавстві цієї договірної сторони. При розгляді справ про визнання безвісно відсутнім або оголошенні померлим і справ про встановлення факту смерті установи юстиції Договірних Сторін застосовують законодавствосвоєї держави.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , яке і є його постійним місцем проживання у розумінні ст.46 ЦК України.

В матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази і таких суду заявником не надано, що ОСОБА_4 відсутній за місцем свого постійного проживання у

- 5 -

м . Невинномиськ Ставоропольського краю Росії більше трьох років.

У справі відсутні відповідні документи про це, видані російською стороною, зокрема належно оформлені висновки компетентних органів з цього приводу, складені за результатами звернення зацікавлених осіб, належно оформлені заяви, пояснення його батьків, інших родичів, сусідів, знайомих, тощо.

Батьки ОСОБА_4 , як і його брат, з яким начебто поїхав ОСОБА_4 , як стверджує ОСОБА_2 у заяві, взагалі не обізнані про наявність даної справи і не залучені до участі як зацікавлені особи, хоча справа безпосередньо стосується їх прав та обов`язків, що є порушенням приписів ч.1 ст.307 ЦПК України.

При цьому колегія суддів враховує, що прийняття судом рішення про права і обов`язки особи, яка не залучена до участі у справі, порушує права цієї особи на справедливий суд, передбачені ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, і є обов`язковою підставою для скасування судового рішення як в апеляційній (п.4 ч.3 ст.376 ЦПК) так і в касаційній інстанціях (п.8 ч.1 ст.411 ЦПК).

В матерілах справи фактично містяться лише свідоцтва про народження ОСОБА_1 та її дітей, копії паспортів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та судове рішення про визнання останнього безвісно відсутнім.

За таких обставин, з огляду на відсутність належних, допустимих та достатніх доказів про відсутність у місці постійного проживання ОСОБА_4 протягом трьох років, заява ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, як і відсутність обстаивн, що загрожували йому смертю, на що вірно послався у рішенні суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про можливість оголошення ОСОБА_4 померлим за місцем її проживання у м.Буча не грунтуються на законі, оскільки м.Буча як і Україна взагалі не було постійним місцем проживання ОСОБА_4 у розумінні ст.46 ЦК України, який мешкав у м. Невинномиськ Росії, що і підтвердили учасники в суді апеляційної інстанції.

Відхиляючи даний довід колегія суддів в тому числі враховує, що відповідно до п.8 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, це - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом. ОСОБА_4 посвідки на постійне проживання в Україні не отримував, що у свою чергу доводить відсутність у нього постійного місця проживання в Україні і як наслідок неможливість визначати м.Бучу як місце його постійного проживання.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє посилання заявниці на покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які вказують, що ОСОБА_4 не знають і він не проживає у м.Буча, на довідку Ірпінського МВ ГУМВС України в Київській області від 08 квітня 2015 року за № 5196, а також на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 березня 2016 року щодо визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім, як підставу для оголошення його померлим.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

- 6 -

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 вересня 2018 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 , з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 вересня 2018 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: