Справа № 209/6421/14-ц
Провадження № 2/209/2/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбари Г.А.,

за участі секретаря Догадайло Ю.С.,

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , та її представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Державна міграційна служба Дніпровського РВ міста Дніпродзержинська ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні квартирою, зняття з реєстраційного обліку, виселення та стягнення моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , усунути їй перешкоди з боку ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою, зняти відповідача з реєстраційного обліку по квартирі, виселити його із житлового приміщення, стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. та судові витрати у справі.

На обгрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири по АДРЕСА_2 , яку було придбано нею 02.10.2001 року, після чого вона зареєструвалась і вселилась у вказану квартиру. У 2002-2003рр. вона познайомилась з відповідачем і стала проживати з ним однією сім`єю у її квартирі, а через деякий час зареєструвала його в своїй квартирі. У період з 25.08.2006 року до 11.10.2013 року вони знаходились в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Незважаючи на припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати в належній їй квартирі. Між ними постійно виникають сварки та конфлікти, відповідач ображає її та вчинює до неї фізичне і психологічне насилля. В добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації в її квартирі, чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, врізав у двері однієї із кімнат квартири замок та особисто користується даною кімнатою. Її звернення до правоохоронних органів та прийняті заходи щодо самостійного зняття відповідача з реєстрації в її квартирі, бажаних результатів не надали. З цих підстав, вважає, що протиправні дії відповідача відносно неї та його реєстрація в її квартирі, створює їй, як власнику, перешкоди в користуванні та розпорядженні її майном. Крім того, вважає, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 10000 гривень. З метою зняття відповідача з реєстрації в її квартирі за рішенням суду, вона вимушена звернутися з даним позовом.

16.01.2015 року відповідачем ОСОБА_3 було подано до суду письмові заперечення проти первісного позову (а.с. 48 т.1), в яких відповідач вказував, що працює за договором за кордоном і своєю працею забезпечує статок у родині, передавав позивачці грошові кошти на різні потреби, в тому числі й на сплату комунальних послуг, особисто та разом із позивачкою купував необхідні речі для доньки і для ведення спільного господарства. Зазначає, що в тексті первісного позову позивач посилалася на її звернення до правоохоронних органів, але у висновку за матеріалами ЖЄОЗПВКП № 5767 зазначено, що позивач відмовилась від проходження СМЕ. А тому, жоден факт вчинення ним діянь з перелічених в ст. 116 ЖК України не мав місце. Вказує, що в тексті позову позивачка стверджує про перешкоджання ним у користуванні її приміщення шляхом встановлення замків на дверях у кімнату, але ці твердження є вигаданими і спростовуються фотографіями з приміщення квартири. Позивач стверджувала про пошкодження ним її майна, але з цього приводу позивачем не надано жодного доказу пошкодження її власного майна. У зв`язку з цим, вважає позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та виселення з нього, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

16.01.2015року ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом (а.с. 32-34 т.1), якому просив суд визнати за ним та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках, по 1/2 частці за кожним. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 зазначав, що вказана вище квартира була придбана в період його спільного життя але до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 та була зареєстрована на її ім`я. Разом вони проживали з 1998 року, а з 07.05.2005 р. по 11.10.2013 р. вони перебували в шлюбі. Квартиру було придбано за їх спільні кошти, її вартість згідно договору становила 2000 грн. З часу придбання квартири істотно збільшилася її вартість внаслідок спільних трудових і грошових затрат та його особистих затрат. В квартирі здійснено істотні, порівняно з її попереднім станом, поліпшення та ремонти, вбудовано елементи комфорту (оздоблення, кондиціонер та ін.)

У своїх доповненнях до зустрічного позову (а.с. 71 т.1), ОСОБА_3 зазначив, що він з ОСОБА_1 протягом весни-літа 2001 року мешкали разом, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, у квартирі її батьків по АДРЕСА_3 . Восени 2001 року батьки відповідачки переїхали з дачі до міста, отримали на роботі заборгованість по заробітній платі та надали відповідачці гроші в сумі 1000 доларів США на придбання частини квартири. Він додав 500 доларів США відповідачці для придбання квартири, за умови що буде прописаний в квартирі в подальшому. За його особисті кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі було здійснено:

- на протязі 2005 року ремонт та заміна швів на стиках плит будинку зовні к і всередині квартири вартістю 5000,00 грн.;

- три (3) рази здійснено капітальні ремонти (шпалери, лінолеум), вартість якого складно підрахувати;

- на протязі 2009 - 2010 років капітальний ремонт лоджії та переобладнання, оздоблено метало-пластиковими вікнами 4-х секційними, проведено утеплення та освітлення, що в грошовій вартості обійшлось у 800 доларів США;

- вбудовано метало-пластикову віконну раму із балкону, що обійшлось в 400,00 доларів США

- у вітальній кімнаті в 2012 році вбудовано меблеву стінку-шафу на замовлення, що обійшлось в 2000,00 доларів США;

- у 2008 році в коридорі вбудовано меблеву стінку-шафу, замінено двері, що в грошовій вартості обійшлось в еквіваленті 400,00 доларів США;

- у спальній кімнаті протягом 2009 - 2010 років замінено старі вікна на металопластикові 2-х секційні, вартістю 3500,00 грн.;

- в спальній кімнаті та в кухні протягом 2009 - 2010 років вбудовано кондиціонери, що обійшлось в 550,00 доларів США.

Представником позивача ОСОБА_2 28.04.2015 року та 20.04.2016 року були подані письмові заперечення на зустрічну позовну заяву (а.с. 88-90, 154-157 т.1), згідно яких зазначено, що у 1998 році ОСОБА_1 знаходилась у зареєстрованому шлюбі зі своїм першим чоловіком ОСОБА_7 і проживала разом з ним однією сім`єю та їх спільною дитиною. Цей шлюб було розірвано 14 грудня 1999 року. Квартира по АДРЕСА_1 , була придбана за особисті кошти позивача та збереження її батьків, а тому не може визнаватися спільним майном подружжя. Шлюб між сторонами був зареєстрований у 2005 році, а у період до 2003-2004рр. відповідач знаходився у шлюбі з іншою жінкою. Вказує, що позивач за зустрічним позовом на підтвердження факту істотного збільшення вартості квартири не навів суду жодного доказу та документально не підтвердив, які саме ним були здійснені поліпшення квартири за час спільного проживання у ній сторін по справі. Вважає, що обґрунтовуючи свої вимоги позивач за зустрічним позовом посилається на обставини, які не відповідають дійсності. Просила відмовити у повному обсязі у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 «про визнання права спільної сумісної власності».

Крім цього, 28.04.2015 року представником позивача ОСОБА_2 подано письмові пояснення по справі (а.с. 92-93 т.1), згідно яких вона вказує на недоведеність відповідачем обставин спільного ведення господарства сторонами, переказ ним ОСОБА_1 грошових коштів, оплату комунальних послуг. Вказує на вчинення відповідачем тиску на позивача, що підтверджується матеріалами кримінального провадження за ч.1 ст.125 КК України порушеного за заявою ОСОБА_1 Повідомила про роботу позивачки в ПАТ "ДМКД" до 2012 року та її подальшу роботу приватним підприємцем в орендованому приміщенні по АДРЕСА_7, де надавались послуги перукарні та манікюрного кабінету. На її думку обставини здійснення відповідачем ремонту в квартирі не підтверджені жодними доказами. Вважає, що в діях відповідача вбачаються корисливі мотиви щодо заволодіння квартирою позивача. Приймаючи до уваги систематичне порушення відповідачем правил співжиття з позивачем, безрезультатність заходів запобігання та громадського впливу на ОСОБА_3 , наявну загрозу позивачу з боку відповідача, просила суд задовольнити первісні позовні вимоги у повному обсязі.

03.10.2016 року представником відповідача за первісним позовом - ОСОБА_8 були подані письмові пояснення до заперечень проти позову (а.с. 195-199), згідно яких вона вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 , а позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_8 зазначено, що твердження позивача щодо порушення відповідачем правил співжиття та унеможливлення проживання з ним не підтверджені належними доказами. Жодних заходів впливу до відповідача не застосовано. Таким чином позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення з нього, є на її думку необґрунтованими, а позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди є похідними та також не обґрунтованими.

У цивільній справі призначалася судова оціночно-будівельна експертиза та на час проведення експертизи зупинялося провадження у справі.

08 квітня 2019 року представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_4. була надана суду заява про зміну зустрічного позову, в якій він просив: визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_4 .

В судовому засіданні 27.05.2019 року суд ухвалив відмовити в прийнятті до розгляду вказаної заяви представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 , оскільки в ній, після початку розгляду цивільної справи по суті, заявлялося про зміну предмета позову.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 підтримувала позов та пояснила, що у 2001 році батьки купили їй квартиру, де вона почала жити зі своїм сином. Пізніше почала зустрічатися з відповідачем, потім прописала його у квартирі. У них з відповідачем народилася донька, але через зраду відповідача шлюб було розірвано. У шлюбі відповідач її бив і ображав, останній раз побив її 1 січня 2015 року, коли ця справа була в суді. Після цього вона залишила квартиру і переїхали жити до батьків. На теперішній час вона не має доступу до квартири, не має можливості забрати свої речі зі своєї квартири, забрала лише холодильник. За квартиру ніхто не платить, маються борги за ці роки. Визнала обставини здійснення ремонту в обсязі, який зазначений відповідачем, але вказує, що у 2010 році продала батьківську спадкову дачу за 7000 доларів США. Частково ці кошти вони з відповідачем витратили на меблі і поліпшення квартири, а залишок грошей відповідач забрав собі на автомобіль. За її заявами про заподіяння їй тілесних ушкоджень відносно відповідача проводилися відповідні перевірки, але вона не проходила СМЕ, у зв`язку з чим справи закривались і поліцейські обмежувались лише профілактичними бесідами з відповідачем. Останній раз після побиття в січні 2015 року, після проходження судової медичної експертизи прокурор запропонував їй закриту справу щоб не позбавляти відповідача волі, на що вона погодилась.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала первісні позовні вимоги, заперечувала проти задоволення зустрічного позову, вказувала, що позивач була у попередньому шлюбі до 14.12.1999 року. 02.10.2001 року батьки купили ОСОБА_1 квартиру по АДРЕСА_1 . В 2001 році позивач тільки познайомилась з відповідачем, а зустрічатися вона почали періодично в 2002 році. У 2003 році сторони почали разом мешкати в квартирі позивачки. 25.08.20006 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають малолітню доньку. 11.10.2013 року шлюб між сторонами розірвано. У період шлюбу відповідач бив позивачку, через що вона була вимушена виїхати з власної квартири з донькою, а відповідач залишився одноособово там мешкати, при цьому не сплачував комунальні послуги за квартиру. Відповідач на період знайомства та початку проживання з позивачкою перебував у іншому шлюбі, який розірвав у 2003 році. Придбані в квартиру меблі, кондиціонер та інші речі вважає предметом домашнього вжитку, що не є невід`ємними частинами квартири. У зв`язку з неправомірною поведінкою ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 , працівниками поліції проводилися з ним бесіди, але адміністративні чи кримінальні справи відносно нього не відкривались.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 не визнав первісний позов, підтримував свій зустрічний позов та пояснив, що їх з позивачем стосунки почалися у 1998 році. Спільно вони почали жити з батьками позивача у 1998 році в їх квартирі по АДРЕСА_3 . Батькам позивача на ДМК в той час затримували заробітну плату, яку вони потім отримали однією сумою. За 500 дол. США, о дали його батьки, та за 1000 доларів США, які дали батьки позивачки, а всього за 1500 доларів, вони придбали спірну квартиру, але в договорі купівлі-продажу вказано, що квартиру куплена за 2000 грн. Після покупки квартири протягом 6 місяців він прописався в квартиру. Квартиру була пуста, не жила, текли стеля та лоджія, були відсутні міжкімнатні двері, протікали крани, були старі труби. Погоджується з тим, що розірвав шлюб з попередньою дружиною вже після придбання квартири. Вказує, що гроші від його батьків в сумі 500 дол. США передав його брат, який може це підтвердити. Позивач подавала на нього 5 разів заяви у поліцію, але всі справи були закриті. Коли позивач виселилася з квартири то забрала все, що бажала. Зараз він мешкає в квартирі сам, сплачує комунальні послуги. Документи на квартиру знаходяться у позивача. В квартирі були відновлені стіни, які штукатурили, клеїли шпалери; переробили та утеплили підлогу в кухні й залі, вставили дерев`яні двері, замінили вікна на металопластикові, а в кухні вставили дубове вікно; утеплили фасад, встановили в кімнатах кондиціонери; придбали вбудовані меблі в кухні, коридорі та залі; повністю замінили сантехніку та здійснили ремонт у ванній і туалеті. ОСОБА_1 не працювала, ремонт здійснювали за його кошти робітниками ОСОБА_10 та ОСОБА_11

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримав зустрічні позовні вимоги, вважає їх обґрунтованими, надав пояснення аналогічні тим, що надавав ОСОБА_3 , просив суд задовольнити зустрічний позов і відмовити у первісному позові. В судових дебатах, вказував, що сторони разом працювали в ДМК, познайомилися у червні 2001 року, почали спільно жити в жовтні 2001 року та купили квартиру. Оскільки ОСОБА_3 перебував у шлюбі з іншою жінкою, договір на купівлю квартири оформили на ім`я позивача. ОСОБА_3 позичив у батьків 500 доларів США, які добавив позивачу на покупку квартиру. Вказані у висновку експерта ремонтні роботи були здійснені за кошти відповідача. Вартість квартири після ремонту збільшилась на 35%. Гроші, що заробляв ОСОБА_3, у тому числі зароблені за кордоном, вкладалися в ремонт квартири. Поки відповідач працював за кордоном, позивач йому зраджувала, через це були сварки між сторонами. Документів про притягнення відповідача до відповідальності у сторони позивача відсутні.

Свідок позивача ОСОБА_12 в судовому засіданні надала показання про те, що позивачка є її двоюрідною сестрою, вона також знайома з відповідачем. Батьки позивача працювали в ДМК та при звільнені отримали по 5 окладів. Як їй відомо зі слів дядька ОСОБА_13 (батька позивача), за ці гроші та гроші запозичені у ОСОБА_14 вони купили позивачці квартиру. На той час позивачка не була знайома з ОСОБА_3. ОСОБА_3 погано відносився до сестри, бив її, принижував, знущався. 15 січня 2015 року в квартирі позивачки вона з донькою були свідками того, як ОСОБА_15 погрожував позивачці та синові, а коли вони пішли з квартири побив позивачку. Батько позивача, а її дядько помер у 2002 році, а мати у 2006 році. Дачу батьків успадкувала позивач та за ініціатив ОСОБА_3 продали її за 7000 доларів США, частину грошей вклали в ремонт квартири позивача, а іншу частину забрав собі ОСОБА_15 .

Свідок позивача ОСОБА_16 в судовому засіданні надав показання про те, що в 2001 році батько позивача звертався до нього для позики грошей в сумі 1200 доларів США, які він надав останньому. Через деякий час батько позивача повідомив, що за ці гроші купили дочці квартиру. Через 2-3 місяця батько позивача зняв кошти з депозитного рахунку, який закінчився і розрахувався з ним повністю. Приблизно через місяць в куплену квартиру позивач ОСОБА_17 заселилась з сином.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні надав показання про те, що позивач є його мамою, а відповідач вітчимом. У 1998 році мати розлучилась з його батьком. У 2001 році, коли йому було 9 років, батьки матері купили за власні кошти квартиру по АДРЕСА_1 . Спочатку він з матір`ю проживали в придбаній квартирі вдвох. У 2002-2003 роках він познайомився з вітчимом ОСОБА_3 - відповідачем у справі. З 2004 року вітчим почав жити з ними. В 2005 році мати з вітчимом зареєстрували шлюб. У 2010 році він вступив до Хіміко-технологічного Університету у м. Дніпро та приїжджав до матері на вихідні. З вітчимом у нього склалися складні стосунки, вітчим його не поважав, не приділяв йому уваги не цікавився його життям та попрікав матір. Мати постійно плакала від вітчима, який кричав на неї, матюкався, знущався. Сестра була поруч з мамою, просила ОСОБА_3 не чіпати матір. У 2014 році він бачив, що мати була в синцях. ОСОБА_3 зайняв сам одну кімнату, постави там замок, а в іншій кімнаті вони з матір`ю жили в одній кімнаті. Вітчим погрожував їм щоб до його кімнати не ходили. Були випадки, коли вн будив їх вночі і знущався над ними. Коли справа була в суді, вітчим побив матір. На початку 2015 року він з другом забрали речі мами з квартири і вони переселилися до квартири батьків матері по АДРЕСА_3 . У 2014 році мати через знущання вітчима хотіли виплинути з вікна, а він, свідок, затягнув її назад до квартири, Вітчим в цей час сміявся з матері. У 2010 році мати продала дачу і частину грошей витратили на ремонт квартири: поставили вікна, купили вбудовані меблі, придбали побутову техніку, поклали лінолеум, поміняли сантехніку, поклеїли шпалери. Мати неодноразово викликала поліцію, у неї були тілесні ушкодження, поліція неодноразово попереджувала відповідача, але вітчим записував прізвища поліцейських і погрожував поліцейським. Підстави закриття кримінальних справ на вітчима йому невідомі.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні надала показання про те, що позивач ОСОБА_1 її тітка. У 2001 році мати ОСОБА_1 отримала гроші при виході на пенсію, і батьки позивача вирішили придбати ОСОБА_1 квартиру. Частину грошей вони позичили у друга батька позивача. В жовтні 2001 року батьки позивача купили квартиру, яка була придатна для проживання, в ній тільки переклеїли шпалери. У 2002 році їй стало відомо, що позивачка зустрічається з ОСОБА_21 , який був у шлюбі. ОСОБА_3 просив прописати його в квартирі, бо це йому було потрібно для працевлаштування. Мати ОСОБА_1 була проти прописки, але позивачка прописала його. Після розлучення у 2004 році відповідач почав проживати з позивачкою та в 2005 році вони зареєстрували шлюб. У 2010 році за ініціативою ОСОБА_1 позивачка продала батьківську дачу, а гроші вони витратили на ремонт квартири. У 2013 році ОСОБА_23 зрадив позивачку і вона подала на розлучення. Стосунки у між ними були напружені. Відповідач забороняв позивачці спілкуватися з нею - свідком і її матір`ю та іншими родичами. Позивачка жалілася, що відповідач кричав на не, застосовував фізичну силу, ображав її. У 2013 році вони розлучилися, але відповідач не пішов з квартири, а навпаки робив життя позивачки нестерпним. Після звернення позивачки до суду, 15 січня 2015 року, коли вона з матір`ю були у неї в квартирі, відповідач прийшов додому в ярості, кричав на позивачку, погрожував фізичною розправою її синові. Вони з матір`ю пішли з квартири, а через час позивачка зателефонувала їм і повідомила, що відповідач побив її. Спільна донька сторін ОСОБА_24 , боялася підвищеного голосу відповідача. Відповідач погрожував позивачці забрати у неї дитину.

Свідок відповідача - ОСОБА_25 у судовому засіданні надав показання про те, що він є братом відповідача. У 1998-1999 роках брат з позивачкою зустрічались і жили без реєстрації шлюбу в квартирі батьків позивача. Батьки позивачки запропонували в складчину купити квартиру сторонам, пропонували добавити їм 500 доларів США, що відповідало 1/3 частині квартири. Відповідач взяв 500 доларів США у батьків, ці гроші він особисто передавав відповідачу біля БТІ в день покупки квартири 02.10.2001 року. Квартира була в поганому стані, текли стеля, балкон, труби, не було розеток. Вселилися сторони в квартиру через тиждень бо чекали виїзду попередніх власників. В квартирі робили ремонт, штукатурили стіни, клали кахель на підлогу в туалеті і ванній кімнаті, поміняли вікно на кухні на дерев`яне. Приблизно у 2008 році замінили всі вікна та міжкімнатні двері в квартирі, оздоблено балкон, куплялися меблі в 2010 році. Кухню робили в 2006-2008 рр. Після розлучення ОСОБА_17 дзвонила їх матері, казала, що вся в крові. Мати зателефонувала сину ОСОБА_26 з питанням, що сталося, але він повідомив, що все в них в порядку. Меблі в квартиру заносили він з однокласниками. Брат працював у Чехії з вересня 2013 року по грудень 2013 року. В 2015 році двічі їздив працювати до Чехії . Стосунки у сторін були нормальні. В поліцію позивачка зверталася через квартиру. ОСОБА_28 живе в квартирі своїх батьків.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу квартир від 02 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) є власником квартири АДРЕСА_4 нині АДРЕСА_4 ), житловою площею 28,4 кв.м.(а.с.8 т.1).

07 травня 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб та вона змінила своє прізвище на ОСОБА_1 (а.с. 9).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинстка від 11 жовтня 2013 року шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.10 т.1)

Сторони у справі мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 11 т.1)

Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, та згідно рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.01.2015 року з відповідача по справі на користь позивача стягуються аліменти в розмірі 1200 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.01.2015 року про стягнення аліментів у справі № 209/5992/14-ц (т. 1, а.с. 91).

Від попереднього шлюбу позивач має повнолітнього сина ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На момент подання позивачем первісного позову (13.11.2014 року) сторони з дітьми були разом зареєстровані і мешкали в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї ТОВ «Інфо-Ком» № 000598573 (а.с. 12).

Після 15 січня 2015 року, сторони разом не мешкають. Відповідач мешкає в квартирі АДРЕСА_4 а позивач з дітьми мешкає в квартирі АДРЕСА_6 , що визнано сторонами у справі та підтверджується показаннями свідків.

На теперішній час питання вільного володіння, користування та розпорядження квартирою по АДРЕСА_1 , між сторонами не вирішено, що зумовило їх звернутися до суду.

Як встановлено судом зі змісту заяв сторін по суті справи, поданих ними за весь час розгляду справи з 13.11.2014 року по 08.04.2019 року, з пояснень сторін та їх представників і свідків в судових засіданнях, позиції сторін щодо заявлених ними первісного та зустрічного позовів, зводяться до наступного.

Позивач за первісним позовом, просить суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою по АДРЕСА_4 , зняти відповідача з реєстраційного обліку в цій квартирі та виселити його з цієї квартири, а також стягнути з відповідача на її користь завдану його неправомірними діями моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 10000 грн.

Аргументуючи свої доводи за первісним позовом, позивач вказує на такі обставини:

- придбання нею власної квартири по АДРЕСА_2 за особисті грошові кошти та кошти своїх батьків;

- відмову відповідача після розірвання шлюбу знятися з реєстрації в її квартирі в добровільному порядку та не можливістю для неї вирішити це питання самостійно без згоди відповідача;

- систематичне порушення відповідачем правил співжиття з нею в її квартирі по АДРЕСА_2 ;

- вчинення відповідачем щодо неї психологічного та фізичного насилля, погрожування фізичною розправою.

- безрезультатність заходів впливу на ОСОБА_3 ,

Також, позивач за первісним позовом повністю заперечує вказані у зустрічному позові обставини спільного придбання з ОСОБА_3 спірної квартири в період їх сумісного проживання та здійснення ОСОБА_3 ремонту квартири на суму, що перевищує її вартість. Заперечує обставини надання матеріальної допомоги ОСОБА_3 після розлучення та оплату ним комунальних послуг за її квартиру.

ОСОБА_3 за своїм зустрічним позовом, заперечує проти зняття його з реєстрації в спірній квартирі по АДРЕСА_1 , вважає цю квартиру спільним майном подружжя та просить суд визнати за ним і відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру по АДРЕСА_1 у рівних частках по 1/2 частині за кожним.

Свої доводи аргументує наступними обставинами:

- квартира по АДРЕСА_2 була придбана сторонами в період їх спільного проживання за їх спільні кошти, в договорі купівлі-продажу вказано, що квартира куплена за 2000 грн., але реально вона куплена за 1500 доларів США, з яких його частка внеску на придбання квартири становить 500 доларів США, які він запозичив у батьків, а інша частка коштів в сумі 1000 доларів США, що була надана позивачу батьками, внесена ОСОБА_1 ;

- за час спільного проживання та знаходження у шлюбі з ОСОБА_1 , він здійснив ремонт, який перевищує вартість квартири, а тому вважає, що має право на 1/2 частку спірної квартири;

- під час роботи за кордоном він матеріально допомагав сім`ї та надавав кошти на сплату комунальних послуг ОСОБА_1 ;

Первісні позовні вимоги позивача, відповідач не визнає повністю, вважає їх не обгрунтованими та не доведеними, наголошуючи на відсутності обставин передбачених ст. 116 ЖК УРСР для його виселення і подальшого зняття з реєстрації в квартирі.

Згідно частини 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відтак, право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

В пункті 17 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" (з наступними змінами і доповненнями від 10 березня 1989 року N 2, від 25 грудня 1992 року N 13, від 25 травня 1998 року N 15) було роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як встановлено судом, під час розгляду справи ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б обумовили для ОСОБА_3 настання наслідку у вигляді виселення його із спірного жилого приміщення.

Так, матеріалами справи та поясненнями свідків підтверджується, що між сторонами склались неприязні стосунки.

ОСОБА_1 неодноразово зверталася до органів поліції з приводу протиправної поведінки ОСОБА_3

Згідно висновку за матеріалами ЖЄОЗПВКП від 02.08.2014 року ОСОБА_1 зверталася з заявою до Дніпровського РВ, в якій просила ОВС прийняти заходи до колишнього чоловіка ОСОБА_3 , з яким на побутовому грунті виникають конфлікти в ході яких виражається грубою нецензурною лайкою на її адресу та причиняє фізичного болю. Останій раз конфлікт був 21.97.2014 року о 20.00 годині. В ході розгляду матеріалів було встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 мешкають за однією адресою. Між ними на побутовому грунті виникають конфлікти. Як пояснив ОСОБА_3 заходи фізичного впливу до ОСОБА_1 він не застосовував. З гр. ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду про недопущення правопорушення та роз`яснена йому відповідальність (а.с. 15 т.1).

Згідно постанови слідчого Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ про закриття кримінального провадження від 26.11.2013 року, 03.11.2013 року від чергового Дніпродзержинського МУ надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_3 завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_1 . ОСОБА_1 до відділення СМЕ не зверталася та звертатися не збирається. Кримінальне провадження внесене до ЄРДР за 90003411 від 04.11.2013 року закрите у зв`язку з відсутністю складу злочину (а.с.16 т.1).

ОСОБА_1 16.01.2015 року зверталася з заявою до начальника Дніпродзержинського МУ про побиття її 15.01.2015 року ОСОБА_1 (а.с.57 т.1). За вказаною заявою 17.01.2015 року відомості були внесені до ЄРДР за № 0000133 за правовою кваліфікацією - ст. 125 ч.1 КК України (а.с.110 т.1).

Згідно висновку судово-медичного експерта №46 від 19.01.2015 року у ОСОБА_1 були виявлені пошкодження у вигляді синців на обличчі, нижніх кінцівках які відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с.58 т.1).

Постановою слідчого СВ Дніпровського РВ Дніпродзержинського МУ від 02 квітня 2015 року за відсутністю в діяннях складу злочину було закрите кримінальне провадження внесене 17.01.2015 року в ЄРДР за № 0000133 за заявою ОСОБА_1 про побиття її 15.01.2015 року ОСОБА_3 (а.с.85,107-114 т.1).

Проте, лише самі звернень до органів поліції (міліції), внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_1 та подальше закриття кримінальних проваджень за відсутності в діяннях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, не можуть вважатися доказами вчинення протиправних дій ОСОБА_3 за відсутності відповідного вироку суду у кримінальному провадженні чи постанов у справах про адміністративні правопорушення, де було б доведено його вину та притягнуто його до відповідної відповідальності.

Відтак, з урахуванням положень ст. 62 Конституції України, якими визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, суд вважає не доведеними обставини вчинення ОСОБА_3 систематичного порушення правил співжиття, а також того, що до нього вживалися заходи попередження, які не дали позитивних результатів.

З цих підстав, посилання ОСОБА_1 та її представника на обставини наявності між сторонами конфлікту у стосунках та не ведення ними спільного господарства після розірвання шлюбу не є підставами за якими відповідач, який набув права користування житловим приміщенням втрачає таке право.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_3 з займаного жилого приміщення - квартири по АДРЕСА_4 .

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Твердження позивача за первісним позовом та її представника про те, що ОСОБА_1 як власник квартири має беззаперечне право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ОСОБА_3 таке право порушує, що підлягає судовому захисту, є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_3 вселився у спірне жиле приміщення на законних підставах у 2002 році, більше 15 років там мешкав і здійснював поліпшення житлових умов, в добровільному порядку з нього не виселявся, систематичного порушення ним правил співжиття чи застосування до нього заходів впливу, судом не встановлено, а сам факт розірвання шлюбу між сторонами не може свідчити про наявність підстав для виселення ОСОБА_3

Відтак, з урахуванням норм ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем за первісним позовом не позбавляє ОСОБА_3 права на користування жилим приміщенням у квартирі по АДРЕСА_4 .

При цьому, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що орган реєстрації це - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Згідно п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З наведеного вбачається, що законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, зокрема і шляхом виселення, при цьому суд не може перебирати на себе функції установ, уповноважених державою на здійснення відповідних дій.

Тобто, після набрання судового рішення законної сили, власник житлового приміщення має право звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа.

Відповідно до вищенаведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині зняття відповідача за первісним позовом з реєстрації у місці проживання за адресою: АДРЕСА_4 , також необхідно відмовити.

З урахуванням того, що вимога позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в сумі 10000 гривень є похідною від вимог про його виселення та зняття з реєстраційного обліку, у задоволенні позовних вимог за первісним позовом слід відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_3 , суд встановив, що до одруження сторін кожен з них раніше перебував у шлюбі. Позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 до 14.12.1999 року (т.1 а.с. 90), а відповідач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_32 до 13.04.2004 року (т.1 а.с. 219-221).

Позивач та її син ОСОБА_18 зареєструвались в квартирі АДРЕСА_4 23 жовтня 2001 року, що підтверджується особистим рахунком на квартиру № НОМЕР_1 (т.2 а.с. 65).

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_3 (т.1 а.с. 35 оберт) та особистого рахунку на квартиру № НОМЕР_1 (т. 2 а .с. 65), у квартирі АДРЕСА_4 він був зареєстрований 09.04.2002 року, а 07 травня 2005 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Факт сумісного проживання сторін у 2001 році однією сім`єю як чоловіка та дружини в судовому засіданні не встановлено, і це не має юридичного значення для визнання придбаної ОСОБА_1 02 жовтня 2001 року квартири спільною сумісною власністю, оскільки в ст. 74 СК України передбачено: «Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на прав спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, при застосування ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь якому шлюбі і між ними склалися установлені відносини, що притаманні подружжю.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України (роз`яснення пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Отже, до спірних правовідносин щодо поділу майна, яке набуто сторонами до 01 січня 2004 року необхідно застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Згідно зі статтею 22 КПШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Суд вважає недоведеними твердження ОСОБА_3 про те, що ним надавалися 500 доларів США ОСОБА_1 на придбання квартири АДРЕСА_4 .

При ухваленні рішення суд вважає недостовірними та не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_25 , який є братом ОСОБА_3 , відносно сплати ОСОБА_3 500 доларів на придбання квартири, оскільки вони спростовуються показаннями свідків ОСОБА_35 ,. ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 02.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дербіною Р.Є., реєстровий № 1077 (а.с. 8), позивач ОСОБА_1 , яка не перебувала в шлюбі, одноособово придбала квартиру АДРЕСА_4 .

Обставини придбання квартири по АДРЕСА_4 за кошти батьків позивача з оформленням її на ОСОБА_1 02 жовтня 2001 року, підтверджені в судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_35 ,. ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19

Отже, суд вважає доведеним факт придбання ОСОБА_1 02.10.2001 року в особисту приватну власність, за кошти своїх батьків, до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , квартири АДРЕСА_4 .

Факт здійснення ремонту квартири АДРЕСА_4 в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та об`єми виконаних ремонтних робіт визнавався ними в судовому засіданні, та підтверджувався допитаними в суді свідками.

Вартість проведених ремонтних робіт у квартирі по АДРЕСА_4 , встановлена судом за висновком судової оціночної-будівельної експертизи № 573/574-18 від 22.01.2019 року (т.2 а.с. 115-138), згідно якого ринкова вартість квартири без врахування ремонтних робіт становить 285548,00 гривень, вартість ремонтних робіт виконаних у період шлюбу становить 99986,00 гривень, чим збільшено вартість квартири на 35 %, яка з урахуванням ремонтних робіт оцінюється експертом в 385534,00 гривень.

Наданими ОСОБА_1 письмовими доказами щодо її працевлаштування та джерел доходів (а.с. 94-95, 96-97, 98, 170, 171), щодо сплати нею комунальних послуг за квартиру по АДРЕСА_1 в період з 2012 по 2019 року згідно квитанцій (т.1 а.с. 17-19, 99-101), підтверджуються наявність у неї доходів у вказаний період, що спростовує твердження відповідача ОСОБА_3 про його одноособову участь в здійсненні ремонту квартири.

При ухваленні рішення суд враховує також пояснення позивача та показання свідків про те, що на ремонт квартири витрачалися кошти отримані ОСОБА_1 від продажу дачі, що залишилася їй після смерті її батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Для застосування передбачених частиною 1 статті 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Якщо вартість майна дійсно збільшилась з моменту його придбання, то позивачу слід довести, що майно суттєво збільшилось у своїй вартості саме внаслідок здійснення суттєвих покращень в період шлюбу, переобладнання та ремонтних робіт, а не за рахунок тенденції до загального подорожчання об`єктів нерухомості.

У своєму зустрічному позові, ОСОБА_3 , фактично порівнює вартість квартири станом на 2001 рік та її ринкову вартість на даний час, замість того щоб порівнювати вартість квартири на час розгляду справи з ремонтом та без ремонту, як це було встановлено висновком судової оціночно-будівельної експертизи № 573/574-18 від 22.01.2019 року.

Як вбачається із зустрічної позовної зави та висновку судової оціночно-будівельної експертизи, будь-яких переобладнань та добудов, внаслідок яких змінилася б сама квартира як об`єкт, наприклад, була б збільшена її площа, тощо, не відбулось.

Меблі, в тому числі і вбудована, та побутова техніка помилково включені в зустрічному позові у вартість квартири, оскільки не являються її невід`ємною частиною.

Згідно висновку оціночно-будівельної експертизи № 573/574-18 від 22.01.2019 року (а.с. 116-137 т.2) вартість квартири АДРЕСА_4 в результаті її ремонту в період шлюбу сторін збільшилася на 35 відсотків.

Якщо прийняти до уваги, що на ремонт квартири витрачалися спільні кошти сторін, то за рахунок коштів ОСОБА_3 вартість квартири збільшилася на 17,5 відсотків.

Вказане не дає підстав, відповідно до ст. 62 СК України, для визнання квартири АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю сторін та визначення за ними часток у праві спільної власноті.

З урахуванням викладеного вище, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою судом в задоволенні первісного та зустрічного позовів, судові витрати понесені сторонами у справі відносяться за їх рахунок та стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Державна міграційна служба Дніпровського РВ міста Дніпродзержинська ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні квартирою, зняття з реєстраційного обліку, виселення та стягнення моральної шкоди.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності.

Повне рішення складено 07 червня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.А. Байбара.