Головуючий у І інстанції Макаренко І.О.
Провадження №22-ц/824/3348/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ярмак О.В.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Столярчук Ірина Вікторівна, про визнання договору дарування та свідоцтва про право на спадщину недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, збільшивши позовні вимоги, просила визнати недійсним договір дарування ѕ частин квартири АДРЕСА_1 від 06 квітня 2005 року, укладений між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мальченко Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1185, а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Столярчук І.В. 02 березня 2016 року та зареєстроване в реєстрі за №86, на ім`я ОСОБА_2 , щодо ѕ частин квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 06 квітня 2005 року між нею та її сином ОСОБА_3 був укладений договір дарування частини квартири, згідно умов якого вона передала безоплатно у власність, а обдарований прийняв у власність належні позивачу ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Разом із тим, даний договір підлягає визнанню недійсним з підстав фіктивності, як такий, що був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються договором дарування, оскільки був укладений на прохання ОСОБА_3 , який пояснив матері, що не може отримати грошову позику без наявності у його власності нерухомого майна. При цьому ОСОБА_3 запевнив ОСОБА_1 , що її права, як власника, не будуть порушені, переоформлення права власності матиме фіктивний характер і після вирішення ним фінансових питань квартира буде знову переоформлена на позивача. Крім того, позивач посилалась на те, що, укладаючи договір дарування з відповідачем, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення: щодо змісту правочину, неправильно сприймала угоду та її істотні умови, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та сином, який запевнив її, що договір є фіктивним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і спадщину після його смерті, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 , прийняли його дружина ОСОБА_2 - на ѕ частки, та мати ОСОБА_1 на ј частку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 02 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Столярчук І.В.

Вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом від 02 березня 2016 року позивач також просила визнати недійсним в зв`язку із недійсністю договору дарування ѕ частин квартири, укладеному між нею та ОСОБА_3 у квітні 2005 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В якості доводів посилалась на порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, порушення порядку та строків виготовлення повного судового рішення, неповне зазначення у рішенні обставин справи та вибірковість у зазначенні пояснень сторін та показів свідків, а також неправильна оцінка наявних у справі доказів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в апеляційному суді проти задоволення скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення її без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування ѕ часток у праві власності на квартиру, відповідно до п. 1 якого позивач (дарувальник) передала безоплатно у власність, а обдарований прийняв у власність ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мальченко Т.В. за реєстровим №1185 (том 1, а.с.4).

З вищевказаного договору вбачається, що відчужувана частина квартири належить дарувальнику: Ѕ частина на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською універсальною біржею 15.11.1996 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 20.11.1996 року за реєстровим №155 (том 1, а.с.34); ј частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 22.02.2005 року №21-922, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11.03.2005 року за реєстровим №155 (том 1, а.с.35).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (том 1, а.с.5).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Столярчук І.В. була заведена спадкова справа 1/2014 після смерті ОСОБА_3 (том 1, а.с.43-160) та 02.03.2016 року видано відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 (том 1, а.с.159), яка належала спадкодавцю на праві власності на підставі оспорюваного договору. В цьому ж свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено, що іншу ј частину квартири успадкувала мати померлого ОСОБА_1 , позивач по справі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Статті 203, 215 ЦК України визначають загальні правові підстави визнання правочинів недійсними. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, для визнання недійсним правочину ключовим є встановлення обставин недодержання вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до положень ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно положень ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотиву правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Доказуванню підлягають фактичні обставини, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, предметом доказування в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , укладаючи 06 квітня 2005 року договір дарування частини квартири на користь сина ОСОБА_3 , правильно розуміла природу правочину та усвідомлювала права та обов`язки її, як дарувальника, та сина, як обдаровуваного, оскільки в суді сама позивачка зазначила, що уклала договір на прохання сина. Тобто, під час укладення договору позивач діяла свідомо і жодних доказів того, що під час укладення правочину мала місце помилка з її сторони, та що ця помилка має істотне значення, нею суду надано не було.

В якості іншої підстави для визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 посилалась на положення ст.234 ЦК України, відповідно до якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Разом з тим, згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно із п.п.8, 10 договору дарування частини квартири, дарувальник та обдаровуваний підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Дарувальник передала, а обдарований прийняв ключі від подарованої квартири до підписання цього договору. Під цим сторони розуміють передачу квартири (том 1, а.с.4).

Таким чином зі змісту договору вбачається, що його сторони своїми діями підтвердили реальність договору дарування шляхом передачі ключів від квартири позивачем, як дарувальником, її сину, як обдарованому, в зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав для визнання договору фіктивним.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оскільки позивачем суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність у справі підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання недійсним укладеного між нею та ОСОБА_3 договору дарування частини квартири, а також визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 березня 2016 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: