ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/9526/17

Провадження № 22-ц/818/1764/19

04 червня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - Харківська місцева прокуратура №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційні скарги Прокуратури Харківської області та Харківської міської ради

на рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2018 року (суддя Золотарьова Л.І.)

по справі за позовом Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про заборону експлуатації нежитлових приміщень, -

встановив:

У червні 2017 року Харківська місцева прокуратура №2 в інтересах держави звернулась до суду із позовом, в якому просила заборонити експлуатацію нежитлових приміщень цокольного поверху № 2а-1-2а-5,1, № 9а-1-9а-3, № 9-3, 9-6-9-9,1, загальною площею 190,9 кв. м, які розташовані в житловому будинку літ «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони використання вказаного об`єкта за функціональним призначенням, у тому числі у підприємницькій або іншій господарській діяльності як самостійно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так і іншими особами на підставі господарських та цивільно-правових договорів, до введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Як на підставу позову посилалась на те, що на підставі ч.ч.3, 6 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» від14.10.2014 року №1697-VII в редакції Закону від 02.07.2015 року №578, ч. 2 ст.45 ЦПК (в редакції до 15.12.2017 року), прокурор звернувся до суду в інтересах держави, які полягають в тому, що при здійсненні реконструкції були порушені норми земельного та містобудівного законодавства, оскільки було проведено незаконну реконструкцію житлового будинку. Харківською місцевою прокуратурою № 2 проведено вивчення дотримання вимог містобудівного законодавства на території Київського та Новобаварського районів м. Харкова. Встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 25.01.2011 року та 05.04.2012 року ОСОБА_1 належали нежитлові приміщення цокольного поверху № 2а-1-:2а-4,III, 9а-1, загальною площею 50 кв.м, та 9-1-:-9-10, загальною площею 94,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . У процесі користування вказаними приміщеннями ОСОБА_1 здійснила їх реконструкцію, внаслідок якої утворились нежитлові приміщення цокольного поверху, та збільшилася площа нежитлових приміщень. Будівництво деяких приміщень проведено на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети органом місцевого самоврядування, а реконструкція приміщень проведена без належним чином погодженого проекту та дозволу на початок будівельних робіт. В матеріалах справи відсутні докази прийняття до експлуатації спірного об`єкта нерухомості. Експлуатація об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є орган місцевого самоврядування - Харківська міська рада, інтереси якого зачіпаються відповідачем, а також Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, на який покладено повноваження щодо здійснення державного контролю, спрямованого на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав.

Представник ХМР та Інспекції ДАБК підтримав позов.

Відповідачка ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечувала.

Представник відповідачів проти задоволення позову заперечував.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції прокуратура Харківської області та Харківська міська рада подали апеляційні скарги, в яких просять рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Скарги мотивовані неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі прокуратура Харківської області зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги надані прокурором докази, що підтверджують експлуатацію відповідачами не прийнятого в експлуатацію об`єкта нерухомості площею 190,9 кв.м. по Куликівському узвозу,9. Проте законодавством заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів не прийнятих в експлуатацію.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада зазначає, що експлуатація не прийнятого до експлуатації нерухомого майна, створює загрозу не тільки для територіальної громади, а і для окремих громадян, у зв`язку з чим такі дії порушують не тільки інтереси територіальної громади, а і державні та загальносуспільні.

Відповідачі своїм правом на подання відзивів на апеляційні скарги не скористались.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційні скарги та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Залишаючи позовні вимоги Харківської місцевої прокуратури №2 без задоволення, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу № 4655-В-С від 25.01.2011 року та № 4819-В-С від 05.04.2012 року ОСОБА_1 належали нежитлові приміщення цокольного поверху № 2а-1-:2а-4, III, 9а-1, загальною площею 50 кв. м, та 9-1-:-9-10, загальною площею 94,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

У процесі користування вказаними приміщеннями ОСОБА_1 здійснила їх реконструкцію, внаслідок якої утворились нежитлові приміщення цокольного поверху №2а-1-2а-5, І, №9а-1-9а-3, № 9-3, 9-6 - 9-9, ІІ, загальною площею 113,9 кв. м, які розташовані в житловому будинку літ «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.08.2012 року у цивільній справі №2018/11601/2012 визнано за ОСОБА_3 право власності на вищевказані самочинно реконструйовані нежитлові приміщення.

07.12.2012 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 нежитлові приміщення цокольного поверху № 2а-1-2а-5, І, загальною площею 45,5 кв. м, які розташовані в житловому будинку літ «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , 9 відповідно до договору дарування № 7789 від 07.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А., що підтверджується Інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно №80109904.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04.06.2013 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 13.08.2012 року скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено, посилаючись на те, що в даному випадку, порушене позивачкою у суді питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право; матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачці надавалася земельна ділянка для здійснення на ній будівельних робіт та дозвіл компетентних органів на реконструкцію та добудову нежитлових приміщень.

Звертаючись до суду із зазначеними вище позовними вимогами, прокурор посилався на те, що відповідачами здійснюється експлуатація спірних нежитлових приміщень без введення їх в експлуатацію, що є порушенням закону.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, цим Законом, законами України "Про Генеральну схему планування території України", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду", "Про землеустрій", іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування. Однією з функцій управління у сфері містобудівної діяльності є контроль за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації.

Відповідно до ч. 8 ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Згідно п.п. 11, 12, 13 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Експлуатація об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється. Замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації чи акті готовності об`єкта до експлуатації, за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" правопорушенням у сфері містобудівної діяльності є

протиправні діяння (дії чи бездіяльність) суб`єктів містобудування - юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, державними

стандартами і правилами. Вчинення суб`єктами містобудування правопорушень у сфері містобудівної діяльності тягне за собою відповідальність, передбачену цим та іншими законами України.

Таким чином, експлуатація об`єкта без введення його в експлуатацію є правопорушенням у сфері містобудівної діяльності, відповідальність за яке передбачена діючим законодавством України, зокрема у вигляді штрафів.

Правопорушення у вигляді експлуатації об`єкта без його введення в експлуатацію є триваючим, пов`язане з безперервним невиконанням встановлених законом правил і регламентованих законодавством обов`язків, факт притягнення до відповідальності не звільняє позивача від виконання обов`язку щодо припинення порушення та введення об`єкта в експлуатацію, не свідчить про правомірність експлуатації позивачем цього об`єкта на момент перевірки, не є підставою для звільнення від відповідальності у разі встановлення факту такого порушення в подальшому.

Згідно відомостей, вказаних у Звіті від 23.07.2012 року, розробленому Науково-проектною будівельною фірмою ТОВ «Дедал», ліцензія НОМЕР_1 № 514904 від 19 лютого 2010 pоку, Кваліфікаційний сертифікат Серії НОМЕР_2 31.05.2012 року експерта - відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єкта архітектури, про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта спірних нежитлових приміщень, зазначено, що на час проведення технічного обстеження приміщення не експлуатуються.

Відповідачі також заперечували факт експлуатації спірних нежитлових приміщень після їх реконструкції (ремонту).

У відповіді Департаменту територіального контролю ХМР від 15.06.2017 року та акті Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 07.06.2017 року вказано, що на час перевірки суб`єкт містобудування, що має відношення до даного об`єкта з відповідними підтверджуючими документами, був відсутній, доступу до вищевказаних приміщень не було.

Отже, судом першої інстанції вірно було зауважено, що ні після реконструкції в 2012 році (про що вказано у звіті 23.07.2012 року), ні на час позапланової перевірки Інспекцією (акт від 07.06.2017 року), факт використання відповідачами нежитлових приміщень не встановлено, а отже, відсутній склад правопорушення.

Крім того, апелянтами і після подання позовної заяви та апеляційних скарг не було надано доказів вчинення відповідачами даного правопорушення, зокрема притягнення їх до відповідальності у встановленому законом порядку.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Належних та допустимих доказів на підтвердження експлуатації відповідачами приміщень, які не введені в експлуатацію, позивачем не надано. А тому твердження про те, що відповідачами порушуються вимоги закону, якими передбачений обов`язок введення реконструйованих приміщень в експлуатацію є недоведеними. За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що відповідачі будуть порушувати вимоги закону щодо недопустимості використання не введених в експлуатацію об`єктів будівництва у майбутньому.

Посилання на те, що експлуатація спірного нерухомого майна порушує права та законні інтереси Харківської міської ради як власника земельної ділянки, на якій розташоване спірне самочинно збудоване нерухоме майно, а також інтереси інших громадян, судовою колегією не приймаються.

Відповідно до положень норм ст.ст.16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Оскільки вимог про знесення самочинно збудованих приміщень та приведення земельної ділянки у первісний стан Харківською міською радою не заявлялось, обраний прокурором спосіб захисту інтересів держави не відповідає правовідносинам, які склались між сторонами.

Крім того, обов`язок по введенню об`єктів будівництва в експлуатацію, передбачений законом, не обмежений будь-якими строками та має значення лише для набуття особою права власності на нерухоме майно, а отже і можливості його використання.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокуратури відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги Прокуратури Харківської області та Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко