Справа № 344/4296/18
Провадження № 22-ц/4808/244/19
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2018 року в складі судді Польської М.В. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця, заінтересовані особи: Івано-Франківський міський відділ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, стягувач ПАТ ОСОБА_2 та Кредит,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця, в якій просив: 1) визнати неправомірними дії головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_3 щодо проведення опису та арешту квартири по вул.Тролейбусна, 19 кв.77; 2) скасувати постанову від 07.03.2018 р. про опис та арешт майна боржника у ВП №50990401.

Заявник в обґрунтування скарги посилався на те, що здійснюючи дії щодо накладення арешту на вказану квартиру, державний виконавець не врахував, що ця квартира боржника виступає засобом забезпечення зобовязань за договором про надання споживчого кредиту в іноземній валюті, іншого житла боржник немає, площа квартири не перевищує 140 м.кв., згоди на реалізацію боржник не давав, а тому на неї не може бути примусово звернуто стягнення відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2018 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що під час виконання рішень виконавець має безпосередній доступ до Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, тому дійшов помилкового висновку щодо неможливості державного виконавця в процесі примусового виконання самостійно перевірити належність апелянту іншого нерухомого майна, крім квартири, яка перебуває в іпотеці, а також її площу, що не перевищує 140 кв.м.

Також вважає помилковим висновок суду щодо недоведеності обставин поширення встановленого Законом мораторію на квартиру, оскільки в самому виконавчому листі вказано про стягнення боргу в націальній валюті із зазначенням еквіваленту боргу в іноземній валюті.

Не погоджується із висновком суду про те, що державним виконавцем виконується рішення про стягнення грошей, а не про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому суд не здійдснює перевірки приналежності нерухомого майна як іпотеки та поширення на нього мораторію. Такі висновки прямо суперечить статтям 50, 51 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна, здійснюється звернення стягнення на обєкти нерухомого майна, а також звертається стягнення на заставлене майно.

На думку апелянта, маючи доступ до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна державний виконавець повинен був перевірити обставини обтяження квартири іпотекою та утриматись від вчинення дій, спрямованих на її примусову реалізацію, в силу дії норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вказані обставини судом повно та належно не досліджені, оскільки скаргу розглянуто без участі державного виконавця та без витребування матеріалів виконавчого провадження.

Крім того, суд не взяв до уваги надану ним інформаційну довідку, якою підтверджується, що описана квартира є його єдиним житлом.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1В доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представники заінтересованих осіб у засідання суду апеляційної інстанції не зявились, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши пояснення апелянта, суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що 28.04.2016 року відкрито виконавче провадження ВП №50990401 за рішенням суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк ОСОБА_2 та Кредит 640880,52 гривень заборгованості (а.с.5).

Головний державний виконавець Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_3 постаною від 07.03.2018 року здійснив опис та арешт нерухомого майна - квартири боржика ОСОБА_1 АДРЕСА_1 у ВП №50990401 про стягнення коштів (а.с.7). Ця постанова боржником не підписана, на зясування судом причини не підписання, зазначив що не пригадує.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що скарга є передчасною і задоволенню не підлягає, оскільки боржник не надав жодних доказів того, що на звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру боржника поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не довів неправомірність дій органу ДВС і не обґрунтував скаргу.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Обгрунтовуючи скаргу, заявник посилався на те, що на нерухоме майно його арештовану квартиру поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і орган ДВС повинен був самостійно встановити обставини щодо поширення мораторію (кредитування в іноземній валюті, витяг з реєстру про відсутність іншого житла, підтвердження площі іпотеки), маючи таку можливість, та не вчиняти дії щодо опису та арешту квартири.

Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що для зясування тієї обставини чи надавав боржник ОСОБА_1 субєкту оскарження відмості щодо можливості поширення на його квартиру підстав для застосування органами ДВС мораторію щодо стягнення в подальшому арештованого майна (як до вчинення дій та прийняття рішення 07.03.2018р., так і на час розгляду скарги судом), заявник у судовому засіданні підтвердив, що жодних заяв чи повідомлень Івано-Франківському міському відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Івано-Франківській області не подавав, доказів на підтвердження обставин поширення мораторію (кредитування в іноземній валюті, витяг з реєстру про відсутність іншого житла, підтвердження площі іпотеки) органу ДВС не представляв, вважаючи що це їх самостійний обовязок на збирання таких доказів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження (стягувач і боржник), зокрема, мають право заявляти клопотання та надавати додаткові матеріали.

Пунктом 3 частини другої статті 18 Закону України передбачено обовязок державного виконавця розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Як встановив суд, заявник не подавав державному виконавцю жодних клопотань і матеріалів про те, що на його квартиру не може бути звернуто стягнення в силу дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому здійснюючи 07.03.2018 року опис та арешт квартири АДРЕСА_2 державний виконавець діяв відповідно до закону України «Про виконавче провадження», вживаючи передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішення.

Апелянт в апеляційній скарзі, посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що під час виконання рішень виконавець має безпосередній доступ до Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, тому дійшов помилкового висновку щодо неможливості державного виконавця в процесі примусового виконання самостійно перевірити належність апелянту іншого нерухомого майна, крім квартири, яка перебуває в іпотеці, а також її площу, що не перевищує 140 кв.м.

Суд вважає, що такі доводи апелянта суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено обовязок державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У державного виконавця не було будь-яких передбачених Законом України «Про виконавче провадження» підстав (в тому числі для зупинення виконавчого провадження) для того, щоб за наявності певних обставин не здійснювати арешт та опис квартири боржника.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом повно та належно не досліджені обставини справи, оскільки скаргу розглянуто без участі державного виконавця та без витребування матеріалів виконавчого провадження, не спростовують правильних висновків суду, оскільки відповідно до ст. 450 ЦПК України неявка державного виконавця, належним чином повідомленого про судове засідання не перешкоджає розгляду скарги, і у матерілах справи достатньо матеріалів, що дали можливість суду першої інстанції дійти правильного висновку щодо вирішення скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявник не довів неправомірних дій органу ДВС під час опису та арешту нерухомого майна боржника, тому скарга подана передчасно, право заявника діями державного виконавця не було порушено.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_4