Справа № 373/2139/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Переяслав-Хмельницький

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі: головуючої судді Керекези Я.І.,

за участю секретаря судових засідань Ткалі І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №373/2139/17 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Автомобільна Компанія «УКРТРАНС» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

представник позивача ОСОБА_2 В.В.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом і просить, з врахуванням уточнюючих позовних вимог, стягнути із відповідача на його користь нараховану, але не виплачену при звільненні заробітну плату в розмірі 9085 грн 02 коп., а також середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 11.05.2017.

Посилається на те, що 03.03.2016 він був прийнятий на роботу у ПАТ «Автомобільна компанія «УКРТРАНС» на посаду водія для виконання міжміських та міжнародних перевезень вантажів на умовах контракту.

11.05.2017 року він був звільнений з роботи на підставі ст. 38КЗпП України (за власним бажанням).

На день звільнення з роботи йому і на час звернення до суду не виплачена заробітна плата в розмірі 9085 грн 02 коп., тому відповідач також повинен виплатити йому і середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 11.05.2018.

22.11.2017 ухвалою суду відкрито провадження по даній цивільній справі.

08.02.2018 ухвалою суду залучено до участі у даній справі відповідача Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «УКРТРАНС» як правонаступника Публічного товариства «Автомобільна компанія «УКРТРАНС».

До суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явилися, направили заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача до суду не з`явився, повідомлений належним чином. В матеріалах справи мається заява про розгляд справи без його участі на підставі наявних доказів. З письмових пояснень вбачається, що в рамках виконавчого провадження про стягнення з ПрАТ «Автомобільна компанія «УКРТРАНС» заборгованості на користь АТ АБ «УКРЗАГБАНК» та ПАТ «АКБ «Київ» державним виконавцем накладено арешт на все майно та грошові кошти, тому погашення заборгованості на виконання рішення суду є неможливим.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 працював у ПАТ «Автомобільна компанія «УКРТРАНС» на посаді водія з 03.03.2016 по 11.05.2017, був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), що підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_1 .(а.с.7-14).

24 січня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до генерального директора НІЕЗ «Переяслав» Лукашевича О.М. із заявою про виплату йому доплати за вчене звання в розмірі 25% посадового окладу за період з 14 жовтня 2009 року по 06 листопада 2010 року.(а.с.32).

З довідки Приватно акціонерного товариства «Автомобільна компанія «УКРТРАНС» від 20.05.2019 за №24 вбачається, ОСОБА_1 дійсно працював в ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» в період з 03.03.2016 по 11.05.2017 на посаді водія автотранспортних засобів і заборгованість роботодавця перед працівником по заробітній платі складає 9085 грн 02 коп. (а.с.141).

Представником відповідача до письмових пояснень надано наступні документи:

- копію протоколу №25 річних Загальних зборів акціонерів публічного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» від 12 червня 2017 року(а.с.34-38);

-копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осію, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.(а.с.39-43);

-копію статуту приватного акціонерного товариства « Автомобільна компанія «Укртранс».(а.с.44-48);

- копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.03.2017, ВП№53571648.(а.с.91-92);

- копію постанови про опис та арешт майна(коштів) боржника від 06.04.2017.(а.с.93-94);

- копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.05.2017 ВП№53884329 .(а.с.95-97);

- копію постанови про опис та арешт майна(коштів) боржника від 21.04.2017 ВП№53571648.(а.с.98-100);

- копію постанови про арешт коштів від 25.04.2017 ВП№53571648.(а.с.101103);

-копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.03.2017 ВП№5357164.(а.с.104-105);

- копію постанови про арешт майна боржника від 16.03.2017 ВП№53571648.(а.с.106-107);

- копію постанови суду від 15.03.2017 ВП№53571615.(а.с.108-109).

Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються положеннями Кодексу законів про працю України, Законом України «Про оплату праці»,Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, наприклад, справи «Суханов та Ільченко проти України» та «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» («правомірне очікування») стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 25.06.2018, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 цього Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

У відповідності до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем з 03.03.2016 по 11.05.2017, був звільнений з посади 11.05.2017 на підставі 38 КЗпП України, на момент звільнення мав заборгованість зі сплати заробітної плати, що підтверджено довідкою відповідача.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» N 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 9085 гривень 02 коп. підлягає до задоволення.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Так, під час вимог компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила є надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Спір в частині розміру належних звільненому позивачеві сум вирішено на користь позивача.

Таким чином, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи, вищенаведені законодавчі положення в сфері регулювання виплати заробітної плати та висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в вищенаведеній Постанові, відсутність доказів наявності обставин непереборної сили, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати належних йому від відповідача сум по день ухвалення судом рішення, тобто по 11 червня 2019 року.

При цьому, обчислення середнього заробітку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08 лютого 1995 року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При цьому, згідно пункту 5 Порядку основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Суд приймає розрахунок середньоденної заробітної плати, який зроблений позивачем відповідно до вимог законодавства України, відповідно до якого розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 177 грн 81 коп. Із розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зробленого позивачем, вбачається, що він при визначенні даної суми виходив із кількості календарних днів.

Разом з тим, суд не може погодитися із даним розрахунком, виходячи із наступного.

Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно із абз.2 п.8 розділу IV Порядку, у разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Таку ж правову позицію викладено в постанові в постанові Верховного Суду № № 643/11667/16 від 03.10.2018.

Розрахунок середнього заробітку судом проведено на підставі довідки Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» №24 від 20.05.2019 та згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 з врахуванням часу затримки розрахунку при звільненні, який становить 516 робочих днів ( з 11.05.2017 по 11.06.2019) та середньоденної заробітної плати позивача, що складає 177 грн 81 коп. (177 грн 81 коп. (середньоденна заробітна плата) х 516 (робочі дні затримки) = 91749 грн 96 коп.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та грошової компенсації за невідбуті щорічні відпустки в розмірі 9085 грн 02 коп. та часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 91749 грн 96 коп. Частковість задоволення вимог полягає в тому, що суд при підрахуванні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходив від кількості робочих днів, а не календарних.

На підставі п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення в межах суми заробітної плати за один місяць.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп. судового збору.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, керуючись ст. ст. 10, 12, 80, 81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354, 430 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Автомобільна Компанія «УКРТРАНС» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Автомобільна Компанія «УКРТРАНС» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 9085 (дев`ять тисяч вісімдесят п`ять) гривень 02 копійки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 91749 (дев`яносто одна тисяча сімсот сорок дев`ять) грн 96 копійок, а всього 100834 (сто тисяч вісімсот тридцять чотири) гривні 98 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в розмірі платежу за один місяць.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Автомобільна Компанія «УКРТРАНС» на користь держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 копійок.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХIIІ "Перехідні положення" Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники судового процесу:

позивач ОСОБА_1 , зареєстрований та проживаючий по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ;

відповідач Приватне акціонерне товариство «Автомобільна Компанія «УКРТРАНС», адреса місцезнаходження: вул. Саксаганського, 83-а, м. Київ; .

Суддя Я. І. Керекеза