ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/899/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: представники позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_4,

прокурор Параскевич О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , Прокуратури Хмельницької області, Державної казначейської служби України на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2019 року (суддя Стефанишин С.Л.) за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Хмельницької області, Хмельницької місцевої прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду,

в с т а н о в и в :

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) за рахунок коштів Державного бюджету України 211 149,68 грн. на відшкодування майнової шкоди та 485 261 300,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20 травня 2004 року його було затримано як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених статтями 115, 187, 263 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та в подальшому взято під варту з утриманням у Хмельницькому слідчому ізоляторі.

05 травня 2005 року у зв`язку з постановленням виправдувального вироку Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області ОСОБА_2 було звільнено з-під варти.

Після скасування виправдувального вироку та направлення справи на додаткове розслідування, 21 листопада 2006 року ОСОБА_2 затримано за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених статтями 115, 187, 263 КК України. З 18 грудня 2006 року стосовно позивача обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з подальшим відбуванням покарання у виді позбавлення волі, яке він відбував до 03 червня 2013 року.

Позивач посилався на те, що кримінальна справа стосовно нього у період із 20 травня 2004 року по 03 червня 2013 року розслідувалася органом досудового слідства, неодноразово розглядалася судами різних інстанцій та поверталася прокурору для організації додаткового розслідування за правилами Кримінально-процесуального кодексу України (у редакції 1960 року). У подальшому 31 серпня 2007 року ОСОБА_2 засуджено вироком Апеляційного суду Тернопільської області за обвинуваченням у вчиненні злочинів, яких він не вчиняв. Ухвалою Верховного Суду України від 20 березня 2008 року вирок суду залишено без змін.

Після розгляду Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяви позивача (справа «Нечипорук і Йонкало проти України») та постановлення 21 квітня 2011 року рішення у його справі, постановою Верховного Суду України від 06 лютого 2012 року судові рішення у кримінальній справі скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Так, вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2013 року ОСОБА_2 виправдано за пред`явленим обвинуваченням та звільнено з-під варти в залі суду, і цей вирок судами вищих інстанцій залишений без змін.

Позивач посилався на те, що через протиправні дії працівників органу досудового слідства, прокуратури та суду він безпідставно утримувався під вартою та в місцях позбавлення волі протягом 7 років, 6 місяців та 5 днів, а незаконно перебував під слідством та судом із 20 травня 2004 року по 03 червня 2013 року, тобто 8 років, 6 місяців, 12 днів. Вказував, що незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури Хмельницької області, яка здійснювала нагляд за слідством, та судом йому заподіяно значних майнових і моральних збитків. Зокрема, він втратив заробіток та інші грошові доходи за період перебування під вартою та у місцях тимчасового тримання на суму 124 250 грн.; його родина понесла витрати на придбання продуктів харчування, предметів повсякденного вжитку та медикаментів за час його перебування під вартою на суму 75 608,01 грн.; він поніс витрати на оплату правової допомоги у сумі 3000 грн. та на оплату навчання у сумі 1800 грн.

Крім того, посилався на завдання йому моральної шкоди, яка була спричинена незаконним переслідуванням з боку правоохоронних органів, безпідставним обвинуваченням, засудженням та незаконним утриманням під вартою і перебуванням у місцях позбавлення волі, а також протизаконним та нелюдським поводженням з ним з боку працівників міліції та слідчого ізолятора, яку він оцінює у сумі 485 261 300 грн., розмір якої визначений висновком спеціаліста-психолога від 15 липня 2015 року. Зазначена сума, на думку позивача, є обґрунтованою, оскільки він був позбавлений права працювати, навчатися та жити повноцінним життям, спілкуватися з рідними та близькими, займатися вихованням своєї дочки. Також за вказаний період погіршилося його здоров`я. Крім того, просив врахувати нелюдське відношення до нього з боку працівників правоохоронних органів та слідчого ізолятора, які застосовували до нього фізичне насильство, тортури та психічний тиск із метою здобуття від нього зізнання у вчиненні злочину, якого він не вчиняв.

Справа переглядалась неодноразово судами усіх інстанцій.

Постановою Верховного суду від 20 вересня 2018 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 . Скасовано ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 вересня 2016 року, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Збільшивши та уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_2 остаточно просив стягнути з рахунку Державного бюджету України, розміщеного в ДКС України, на відшкодування майнової шкоди 376 265,50 грн. відшкодування втрати заробітку та інших грошових доходів за період перебування під вартою протягом 7 років, 6 місяців та 5 днів, 75 608,01 грн. витрат у зв`язку з придбанням продуктів харчування, предметів повсякденного вжитку та медикаментів, 3000 грн. витрат на оплату правової допомоги, а також 485 261 300,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а саме незаконним засудженням.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 451 873 (чотириста п`ятдесят одну тисячу вісімсот сімдесят три) грн. 51 коп., моральну шкоду у розмірі 475 722 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн., а всього - 930 595 грн. 51 коп. В решті позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у позивача виникло право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначаючи розмір заробітку та інших грошових доходів на загальну суму 451 873, 51 грн., суд виходив з добутку розміру мінімальної заробітної плати на момент звернення до суду та загального строку ув`язнення (90 місяців та 5 днів).

Розмір моральної шкоди 475 722 грн. суд визначив, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили, тобто з 20 травня 2004 року по 29 листопада 2013 року (114 повних місяців).

Також суд стягнув з відповідача 3000 грн., сплачених позивачем за послуги захисника в кримінальному процесі, - як витрати на правову допомогу.

2. Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи учасників справи

В поданій в березні 2019 року апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, вважає оскаржуване рішення незаконним в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування визначеного ним розміру моральної шкоди.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково розрахував суму відшкодування моральної шкоди відповідно до розміру мінімальної заробітної плати. Судом не враховано, що у зв`язку з незаконними діями органу досудового слідства прокуратури та суду позивач був позбавлений права працювати, навчатися та жити повноцінним життям, спілкуватися з рідними та близькими, займатися вихованням своєї дитини. Крім того, сам факт тривалого перебування безпідставно під вартою заподіяв йому значну моральну шкоду. Також вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, також варто брати до уваги страждання, заподіяні внаслідок фізичного і психічного впливу, що призвели до погіршення стану здоров`я.

Крім того, зазначав, що розмір суми заподіяної моральної шкоди, визначений за висновком спеціаліста-психолога від 15.07.2015 року, безпідставно відхилений судом, адже при цьому суд не навів аргументованих підстав такого відхилення.

Вважає недоречним посилання суду на те, що Європейським судом з прав людини уже частково відшкодована йому моральна шкода, - тому що в рішенні ЄСПЛ вказані інші, ніж в даному позові, підстави заподіяння та відшкодування моральної шкоди, а також не йдеться про відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У поданій в квітні 2019 року апеляційній скарзі Прокуратура Хмельницької області, також посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_2 відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 454 873,01 грн. матеріальної шкоди.

Прокуратура мотивує свою апеляційну скаргу тим, що, стягуючи майнову шкоду, яка складається із втрати заробітку та інших грошових доходів за періоди перебування під вартою та у місцях тимчасового тримання, суд виходив з того, що ОСОБА_2 був ув`язнений впродовж 90 місяців 5 днів і відповідно її розмір має становити 376 265 грн. 50 коп. Однак апелянт вважає, що такий висновок суперечить вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»: оскільки позивач не був працевлаштований на час порушення проти нього кримінальної справи і застосування запобіжних заходів, від роботи не відсторонювався, тому у суду не було підстав для стягнення втраченого заробітку.

Також, на думку апелянта, судом безпідставно стягнуто 75 608 грн. 01 коп. витрат, понесених батьками та дружиною позивача на придбання продуктів харчування, предметів повсякденного вжитку та медикаментів, що передавалися до Хмельницького слідчого ізолятора та місць позбавлення волі. Ці витрати не були належним чином доведені позивачем, а судом першої інстанції взагалі не досліджувались підстави і обґрунтованість стягнення вказаної майнової шкоди, як і шкоди в частині витрат на оплату правової допомоги.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що ані прокуратура м. Хмельницького, ані Хмельницька місцева прокуратура не можуть бути відповідачами у даній справі, оскільки вони не є юридичними особами.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу Прокуратури Хмельницької області, зазначивши, що суд правомірно стягнув на його користь втрачений ним заробіток, оскільки таку спричинену матеріальну шкоду слід трактувати як упущену вигоду, адже позивач на час відбування покарання був особою працездатного віку і міг би за інших обставин працевлаштуватися та отримувати самостійний дохід. Також зауважив, що позивачем подано всі необхідні і можливі докази, які повністю підтверджують розмір витрат родичів позивача на передачі позивачеві, а також розмір витрат на правову допомогу, суд такі докази оцінив комплексно з фактичними обставинами справи. Просив апеляційну скаргу Прокуратури Хмельницької області залишити без задоволення.

Державна казначейська служба України також не погодилась з оскаржуваним рішенням та в квітні 2019 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає за зобов`язаннями державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають за зобов`язаннями держави, при цьому державна установа відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Разом з тим, казначейство жодної шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, а висновок суду в частині стягнення коштів безпосередньо з казначейства є незаконним та підлягає скасуванню.

Казначейство наполягає на тому, що судом не враховано норми закону про порядок відшкодування, внаслідок чого розмір морального відшкодування позивачеві безпідставно завищено. Вважає, що, виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави. Крім того, суд мав би під час обрахунку сум шкоди замість мінімальної заробітної плати використати величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб на підставі пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Вказує, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували втрачений заробіток у сумі 376 265 грн. 50 коп. Також ним не підтверджено витрат на придбання продуктів харчування на суму 75 608 грн. 01 коп., а судом не обґрунтовано суму стягнення їх вартості та не вказано, на підставі якого нормативно-правового акта суд здійснив таке відшкодування.

Також не погоджується з висновком суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, при цьому вважає, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

3. Встановлені обставини справи та правовідносини сторін

Судом першої інстанції встановлено, що 20.05.2004 року ОСОБА_2 було затримано як підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 115, 187, 263 Кримінального кодексу України та взято під варту з утриманням в Хмельницькому слідчому ізоляторі. З 23.05.2004 року по 05.05.2005 року ОСОБА_2 перебував під вартою.

Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 05.05.2005 року ОСОБА_2 за ст.ст. 187 ч. 4, 263 ч. 1, 121 ч. 2 був визнаний невинним та виправданий через недоведеність його участі у вчиненні злочинів, міру запобіжного заходу позивачу було скасовано - звільнено з-під варти в залі суду.

22 листопада 2006 року ОСОБА_2 був затриманий у зв`язку зі скасуванням виправдувального вироку Хмельницького міськрайонного суду та поміщений в ізолятор тимчасового тримання до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З 18 грудня 2006 року відносно ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

За вироком колегії суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області від 31.08.2007 року ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 12, ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України, та йому було призначено покарання відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.с. 86-101 т. 1).

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», яке набуло статусу остаточного 21.07.2011 року, одноголосно постановлено, що мало місце порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з відсутністю ефективного розслідування тверджень заявника про його катування працівниками міліції; мало місце порушення п. 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з затриманням заявника з 20 до 26 травня 2004 року, у зв`язку з триманням заявника під вартою з 14 жовтня 2004 року до 5 травня 2005 року та з 21 березня до 31 серпня 2007 року та з 18 до 21 грудня 2006 року, з 23 лютого до 21 березня 2007 року; мало місце порушення п. 2 ст. 5 Конвенції щодо заявника; мало місце порушення п. 3 ст. 5 Конвенції щодо права заявника «негайно постати перед суддею», на «розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження»; мало місце порушення п. 4 ст. 5 Конвенції щодо заявника у зв`язку з відсутністю адекватної процедури судового розгляду питання законності тримання під вартою під час судового провадження; мало місце порушення п. 5 ст. 5 Конвенції щодо заявника; мало місце порушення п. 1 ст. 6 Конвенції щодо права заявника не свідчити проти себе; мало місце порушення п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтування рішень національних судів, якими заявника було засуджено.

Постановою Верховного Суду України від 06.02.2012 року вирок колегії суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області від 31.08.2007 року та ухвалу судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 20.03.2008 року щодо ОСОБА_2 скасовано, справу стосовно нього направлено на новий судовий розгляд до компетентного суду першої інстанції.

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03.06.2013 року ОСОБА_2 за п.п.6,12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України визнаний невинним і по суду виправданий через недоведеність його участі у вчиненні злочинів. Міру запобіжного заходу ОСОБА_2 скасовано, звільнено з-під варти із зали суду негайно.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 29 листопада 2013 року вирок Хмельницького міськрайонного суду від 03 червня 2013 року відносно ОСОБА_2 залишено без змін.

Таким чином, ОСОБА_2 перебував під вартою з 20.05.2004 року по 23.05.2004 року, з 23.05.2004 року по 05.05.2005 року, з 22.11.2006 року по 23.11.2006 року, з 18.12.2006 року до 01.06.2008 року; з 01.06.2008 року по 03.06.2013 року відбував покарання в колонії.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи і не оспорюються жодним із апелянтів.

Крім того, із наявних у справі копій квитанцій до прибуткових касових ордерів за 2005 рік та ордера № 176 від 18 серпня 2006 року (арк.спр. 130 - 131 т. 1) вбачається, що позивач поніс витрати на оплату послуг адвоката Вагіної Н.А. як його захисника в кримінальній справі № 1-23/2006р. Факт участі зазначеного адвоката у відповідному кримінальному процесі підтверджується текстом процесуальних документів судів у справі № 1-23/2006р. (арк. спр. 70 - 75, 78 - 83 т. 1).

Незаконними діями Прокуратури м. Хмельницького, Прокуратури Хмельницької області та суду позивачеві було завдано моральної шкоди, котра виразилась у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Позивач не зміг відповідно до власних вподобань та здібностей реалізувати своє право на працю, здобути вищу освіту, повноцінно спілкуватися з рідними та друзями, брати необхідну участь у вихованні дитини, яка на час засудження була малолітньою.

Зумовлені вказаними обставинами моральні страждання позивача тривали щонайменш впродовж 8 років 6 місяців і 12 днів безпідставного перебування під слідством та судом, з яких 7 років 6 місяців і 5 днів позивач безпідставно утримувався під вартою. Як стверджує позивач, відновити втрачені за цей час життєві стосунки та усталений спосіб життя йому не в повній мірі вдалося і дотепер.

4. Оцінка висновків суду першої інстанції та аргументів учасників справи

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно посилався на ч.ч.1,2,7 ст.1176 ЦК України, згідно яких шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі: Закон), відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок незаконного засудження, враховуючи ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, є правомірним.

Однак апеляційний суд не погоджується з доводами суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача заявлених сум майнової шкоди в частині втраченого заробітку та витрат на купівлю продуктів і предметів першої необхідності.

Так, у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. В пункті 8 Положення про застосування Закону №226/94-ВР від 01.12.1994 року зазначено, що суми втраченого заробітку обчислюються виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Отже, аби позивач мав право претендувати на відшкодування заробітку, він мав би такий заробіток попередньо втратити, тобто мати його на час незаконного засудження. Жодних доказів, які свідчили б про отримання позивачем тих чи інших сум заробітку на час незаконного засудження, матеріали справи не містять.

Твердження представника позивача про те, що заявлені ним суми відшкодування втраченого заробітку слід розцінювати як упущену вигоду, також нічим не обґрунтовані, оскільки воно ґрунтується лише на тому припущенні, що позивач, не будучи притягненим до кримінальної відповідальності, ймовірно працевлаштувався б. Проте в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується стягнення понесених, як стверджує позивач, його рідними та близькими витрат на купівлю продуктів та предметів першої необхідності, то відшкодування таких витрат Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Крім того, такі витрати не можуть бути включені до сум відшкодування на користь позивача, адже вони, перш за все, понесені не ним, а іншими особами, чиїх інтересів він не уповноважений представляти. По-друге, якщо б суми таких витрат були присуджені позивачеві, то він фактично отримав би їх двічі: передачами - в натуральній формі, а також відшкодуванням їх вартості - в грошовій формі. По-третє, матеріали справи не містять навіть тих доказів, з яких можливо було б об`єктивно встановити, чи дійсно ті, хто передавав відповідні передачі, були родичами чи близькими особами позивача, а в заявах на їх прийняття відсутні відмітки про отримання. Тобто позовні вимоги щодо стягнення і цих витрат є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Що ж стосується стягнення на користь позивача понесених ним витрат на оплату послуг адвоката на суму 3000 грн., то в цій частині вирішення спору апеляційний суд загалом погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи відповідачів.

Згідно п. 4 ст. 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Сума оплати 3000 грн. за надання йому юридичної допомоги позивачем цілковито підтверджена, адже справа містить як докази її сплати, так і докази фактичного надання юридичної допомоги позивачеві саме у зв`язку з розглядом кримінальної справи щодо нього, у якій його згодом було незаконно засуджено. Крім того, такий розмір сплаченого адвокату гонорару, враховуючи предмет, тривалість і складність справи, всупереч доводам відповідача знаходиться в межах розумних розмірів.

Стосовно позовних вимог про відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Факт заподіяння позивачеві моральної шкоди підтверджується наданим ним в якості доказу висновком спеціаліста-психолога від 15.07.2015 року.

Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України та обставин даної справи, завдана позивачу моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, а саме незаконним перебуванням під слідством та судом, незаконним засудженням і відбуванням покарання. Оскільки представник позивача уточнив, що підстави заподіяння і присудження моральної шкоди за рішенням ЄСПЛ щодо позивача та заявлені у даній справі різняться, отже, у даній справі підстави позовних вимог про стягнення моральної шкоди не охоплюють фізичний біль та страждання, яких позивач зазнав у зв`язку з катуванням працівниками міліції.

Апеляційний суд не погоджується як із визначеним позивачем за висновком спеціаліста-психолога від 15.07.2015 року, так і з обрахованим судом першої інстанції розміром компенсації моральної шкоди позивачеві. За вказаним висновком, з урахуванням обставин справи, розмір компенсації моральної шкоди завищено, а за рішенням суду першої інстанції - занижено, адже він ґрунтується на тому, що моральну шкоду вже було частково відшкодовано позивачу рішенням ЄСПЛ.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Разом з тим, слід врахувати, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди. Необхідний і достатній у даній справі розмір відшкодування моральної шкоди, на думку апеляційного суду, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, слід визначити в сумі 1 200 000 грн. При цьому апеляційний суд враховує характер і обсяг душевних і психічних страждань позивача, тривалу неможливість самореалізації в сферах сімейних та дружніх стосунків, навчання, яких зазнав позивач, утрудненість відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, неможливість повного відновлення попереднього, раніше усталеного способу життя позивача.

Визначений судом апеляційної інстанції розмір моральної шкоди узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги ДКС України про те, що розмір відшкодування моральної шкоди, присудженого судом першої інстанції, є значно завищеним, - необґрунтовані.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з висновком суду в частині стягнення майнової та моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215 (далі - Положення), ДКС України є центральним органом влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізовує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних котів. Бухгалтерського обліку використання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань ДКС України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 п.4 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 (далі Порядок).

Відповідно до п.3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконується на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень,дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Таким чином, грошові кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо закриття провадження у справі відносно територіального органу Хмельницької місцевої прокуратури, оскільки крім нього до участі у справі залучена також юридична особа Прокуратура Хмельницької області.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

5. Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

5.1. Щодо суті апеляційних скарг

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги позивача, відповідача ДКС України та співвідповідача Прокуратури Хмельницької області підлягають до задоволення частково.

Згідно пп. 1, 2, 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неповне з`ясування обставин судом першої інстанції у даній справі полягає в нез`ясуванні повного кола обставин, які впливають на визначення розміру відшкодування майнової та моральної шкоди позивачеві.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, стосується присудження майнової шкоди в частині втраченого заробітку.

Порушення норм процесуального права судом першої інстанції виразилося у відсутності мотивування підстав задоволення позову в частині стягнення витрат на придбання продуктів харчування та інших предметів першої необхідності, а також витрат на оплату юридичної допомоги.

Неправильне застосування норм матеріального права виразилося в неправильному тлумаченні Закону щодо відшкодування майнової шкоди в частині втраченого заробітку.

За таких обставин, апеляційні скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення майнової шкоди за втрачений заробіток і придбання продуктів та предметів першої необхідності (відмовивши в цій частині вимог), а також позовних вимог про стягнення моральної шкоди (задовольнивши ці позовні вимоги на суму 1 200 000 грн.). В решті апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

5.2. Щодо судових витрат

Оскільки рішення суду першої в частині скасовано, підлягають перерозподілу судові витрати, понесені Прокуратурою Хмельницької області за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішено, звільнено від сплати судових витрат, з другою сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу прокурати Хмельницької області задоволено на 99,34%, компенсації з державного бюджету прокуратурі Хмельницької області підлягає судовий збір за подання апеляційної скарги 9074,71 грн. (9135 грн.?100)?99,34).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , Прокуратури Хмельницької області та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 200 000,00 грн. (один мільйон двісті тисяч гривень 00 копійок), 3000 грн. - на відшкодування витрат на правову допомогу, а всього 1 203 000 грн. 00 коп. (один мільйон двісті три тисячі гривень 00 коп.).

Компенсувати з державного бюджету прокуратурі Хмельницької області 9074 грн. 71 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк