Провадження № 22ц-824/6431/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати спільним майном подружжя: квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 2,2790 га, яка розташована в Озерській сільській раді, Бородянського району, Київської області, поділити вказане майно та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього майна та припинити право спільної сумісної власності на зазначене майно.

Позовні вимоги мотивує тим, що 25.03.2000 року між сторонами було зареєстровано шлюб, та під час нього було набуте вищевказане майно, добровільної згоди щодо поділу цього майна досягнуто не було, тому вона звернулася до суду із цим позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року позов задоволено, визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 2,2790 га, яка розташована в Озерській сільській раді, Бородянського району, Київської області, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цього майна та припинено режим права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на нього. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить в частині визнання права власності на спірну квартиру скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, а в іншій частині рішення залишити без змін.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги представник банку посилається на те, що місцевим судом не було враховано наданих ним доказів, зокрема про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, при цьому позивачка підтвердила відсутність претензій на це житло нотаріально посвідченою заявою, крім того на час ухвалення оскаржуваного рішення він вже не був власником її, оскільки ще до відкриття провадження у справі спірна квартира була відчужена, тому, на його думку, підстави для задоволення в цій частині позову відсутні.

У свою чергу, ОСОБА_2 подала заперечення на апеляційну скаргу, в якій погоджується із висновками суду першої інстанції, зазначає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, посилається на те, що апелянт приховав той факт, що спірна квартира була відчужена 12 липня 2018 року та надав такі докази лише до суду апеляційної інстанції, що, на її думку, свідчить про зловживання відповідачем процесуальними правами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно, яке зареєстроване за ОСОБА_1 являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами, тому за позивачкою необхідно визнати право власності на 1/2 частини спірного майна.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції в частині поділу спірної квартири, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.03.2000 року (а.с.8).

30.08.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Бородянської районної державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-5633, відповідно до якого відповідач купив земельну ділянку площею 2,2790 га., що знаходиться в адміністративних межах Озерської сільської ради Бородянського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.11), що також підтверджується відповідним державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.10).

ОСОБА_1 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.133).

Як вбачається із довідки № 35 від 05.05.2008 року, виданої ТзОВ «Фінансова компанія «Конгрес Ріал істейт фінанс», квартира АДРЕСА_1 придбана за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 34 від 25 вересня 2007 року, відповідно до якого ОСОБА_1 внесені в повному обсязі грошові кошти в сумі 510 900 грн., після чого відповідачем оформлено право власності на об`єкт інвестування та отримано свідоцтво про право власності.

Отже, вищевказане спірне нерухоме майно придбане в період перебування позивача та відповідача в шлюбі. При цьому відповідач визнав позов в частині заявлених вимог щодо поділу земельної ділянки площею 2,2790 га за адресою: Київська область , Бородянський район, Озерська сільська рада.

Факт придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні з позивачкою кошти відповідачем заперечується з посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки він вважає, що хоча квартира і набута за час шлюбу, проте за кошти, які належали йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Однак, з доданої апелянтом до апеляційної скарги копію договору купівлі-продажу, вбачається, що ще до відкриття провадження у справі 12 липня 2018 року ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру ОСОБА_4 (а.с.199).

За таких обставин, враховуючи ту обставину, що місцевий суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси нового власника спірної квартири ОСОБА_4 , який не був залучений до участі у справі, що відповідно до ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для його скасування, то колегія суддів вважає необхідним оскаржуване рішення у частині задоволення позову про припинення та визнання права власності на спірну квартиру - скасувати а, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучати до участі у справі співвідповідача, то ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до ст. 44 ЦПК, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , будучи обізнаним про відчуження спірної квартири ще до розгляду спору по суті, завідомо не надав суду першої інстанції відомостей про нового власника спірної квартири і така його бездіяльність призвела до неповного з`ясування судом обставин справи та помилкового вирішення спору щодо цієї квартири, що відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України розцінюється як зловживання ним процесуальними правами, в зв`язку з чим, , колегія суддів вважає необхідним покласти на нього судові витрати, які він поніс під час розгляду даної справи.

Рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про поділ земельної ділянки апелянтом не оскаржено, то колегія суддів переглядає судове рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідно до ст. 367 ЦПК України .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову про припинення та визнання права власності на спірну квартиру необхідно скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року у частині задоволення позову про припинення та визнання права власності на спірну квартиру - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: