ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2762/19 Справа № 175/4780/17 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпропетровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. На обґрунтування вимог вказав, що починаючи з 1989 року, без реєстрації місця проживання він проживав на території України, за адресою: АДРЕСА_1 . В той час він працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Вертоград» на посаді охоронця з 01.02.1990 року по 30.06.1994 року, та підробляв, охороняючи будинок, в якому проживав, та який належить на праві власності гр. ОСОБА_2 . Зазначені обставини підтверджуються наступними доказами: довідкою Олександрівської сільської ради від 29.06.2017 року №. 155, довідкою TOB «Вертоград» від 30.06.1994 року. Свідками, які також проживали в АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу із ОСОБА_5 у них народилась донька ОСОБА_6 , про що відділом ДРАГС Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 23 березня 2007 року складено відповідний актовий запис № 9 та видане свідоцтво про народження. ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що відділом реєстрації смерті в місті Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції 11 лютого 2005 року зроблено запис за № 1256 та видано свідоцтво про смерть. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідне для визначення належності його до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. З Закону України від 18 січня 2001 р. N 2235-Ш «Про громадянство України», а також для отримання паспорту його неповнолітньою донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Він не мав у власності житла, а тому не мав можливості оформити прописку за адресою фактичного проживання в АДРЕСА_1 і в даний час іншим шляхом підтвердити міграційній службі України факт постійного проживання. Просить суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , постійно проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (а.с.2).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпропетровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовлено (а.с.57-58).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 61-64).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що як на підставу встановлення юридичного факту - постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991року заявник ОСОБА_1 вказує на те, що він з 1989 року постійно проживає на території України.

За даними довідки Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 29.06.2017 року №155, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в період з 01 січня 1991 року по 31 грудня 1991 року постійно проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки, яка видана ТОВ фірма «Вертоград» від 30.06.1994 року, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 працював в ТОВ фірма «Вертоград» на посаді охоронця з 01.02.1990 року по 30.06.1994 року.

Заявник на підтвердження своїх вимог надав копію свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , серія НОМЕР_2 від 12 квітня 2016 року, видане Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 12.04.2016 р., з якого вбачається, що батьками дитини вказані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_5 .

В матеріалах справи є висновок за результатами перевірки підстав видачі паспорта громадянину України від 18.11.2011 року складений начальником СГІРФО Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, з якого вбачається, що в ході перевірки встановлено, що в заяві про видачу паспорта громадянина України /ф.1/ в графі «паспорт видати на підставі» вказаний паспорт зразку колишнього СРСР серії НОМЕР_3 виданий Шаумянським РВ м. Єревана 12.01.1985 р. При цьому будь-яких інших підстав документування паспортом громадянина України вищезазначеного громадянина не вказано. Крім того, також було встановлено, що ОСОБА_1 постійної реєстрації на 13.11.1991 р. на території України не мав. Перевіркою по облікам домової книги за адресою, яка вказана в формі №1, АДРЕСА_3, встановлено, що ОСОБА_1 за даною адресою не був зареєстрований ніколи. За обліками обласного адресного бюро гр. ОСОБА_1 не значиться. Згідно ч.ч. 1-3 Закону України «Про громадянство України» гр. ОСОБА_1 громадянином України не являється, оскільки станом на 13.11.1991 року зареєстрованим на території України не значиться.

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд 1 інстанції виходив з того, що обов`язок подання доказів, в тому числі під час розгляду судом справ про встановлення юридичних фактів в порядку окремого провадження, покладено на заявника. Всупереч цьому обов`язку доказів на підтвердження обставин щодо постійного проживання заявника в Україні станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року, відповідно до встановлених законом вимог, суду не надано, тому заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно, п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про громадянство України» проживання на території України на законних підставах визначається як проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Згідно зі ст. ст.6, 8 ЗУ «Про громадянство України», громадянство України набувається в тому числі за територіальним походженням.

Відповідно до ч.1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» громадянином України, реєструється особа, зокрема, яка сама чи хоча б один з її батьків, народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України.

Юридичне значення при цьому має лише факт постійного проживання на території України особи або її батьків, з якими дитина постійно проживала на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності ЗУ «Про громадянство України».

Законом не визначено терміну «постійного проживання», але визначено поняття «безперервного проживання». Таким вважається проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів ( стаття 1 Закону).

При відсутності документального підтвердження факту постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства подається відповідне рішення суду (пункт 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президент України від 27.03.2001 р. № 215).

З матеріалів справи вбачається, що заявником не подано до суду належних та допустимих доказів його постійного проживання в Україні станом на 24.08.1991 року.

Крім того, заявник зазначає, що встановлення факту необхідно йому для підтвердження громадянства України, як його, так і його доньки, однак, з матеріалів справи вбачається, що він та донька мають паспорти громадянина України.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення та вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволені заяви, оскільки встановлення факту йому необхідне також для підтвердження права на громадянство України як його, так і для його доньки, ОСОБА_6 , колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до доповідної записки № 1244-5/798 Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 22.02.2019 року, вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженка України, Дніпропетровської області, Дніпропетровського району, с. Олександрівка, 07.12.2018 року Дніпровським РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області була документована паспортом громадянина України в формі ІD- картки № НОМЕР_4 , терміном дії до 07.12.2022 по досягненню віку.

Також, заявником в судовому засіданні було надано оригінал паспорта громадянина України, виданий йому ще в 1998 році.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції апелянт не скористалася наданими йому правами, не обґрунтував свої вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, та спростування висновків суду 1 інстанції, а згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: