Провадження № 2/761/3241/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Шлапаковій А.О.,

за участі позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

представника третьої особи: Кошового Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

24 березня 2017 року до суду надійшла вказана позовна заява.

В позовній заяві з врахуванням заяви про зміну предмету позову від 20.02.2019 року позивач просить: позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що сторони мали сімейні стосунки та в 2011 році вирішили народити дитину шляхом запліднення позивача у репродуктивній клініці « Надія ». ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народився син - ОСОБА_5 . Реєстрацію народження дитини здійснено державним органом реєстрації актів цивільного стану за спільною заявою сторін, батьком вказано відповідача ОСОБА_4 Відповідач не тільки не виконує свої батьківські обов`язки, а й намагався оспорювати своє батьківство, а позивач у зв`язку із відсутністю з боку батька матеріальної підтримки звернулась до суду із вимогами про стягнення аліментів. Не дивлячись на рішення суду, яке набрало чинності, відповідач аліменти не сплачує, з дитиною не спілкується, не проживає разом з позивачем фактично з 2013 року, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, хоча ОСОБА_4 жодним чином не позбавлений можливості спілкування з сином, приймати участь у його вихованні, проте свідомо не робить цього, не цікавиться життям дитини, її здоров`ям та розвитком. У 2014 році позивач уклала шлюб з ОСОБА_7 , який і став батьком ОСОБА_5 . Син вважає батьком саме ОСОБА_7 , в родині панує гармонійна атмосфера, яка сприяє вихованню дитини.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 зростає без належної батьківської опіки та виховання зі сторони відповідача, позивач просила суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31.10.2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 04.12.2018 року прийнято справу до розгляду та призначено підготовче судове засідання.

Позивачка та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про судове засідання. До суду надав нотаріально посвідчену заяву в якій він не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить слухати справу в його відсутність.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову та позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Так як відповідач визнає позов, суд з врахуванням положень частини 3 статті 200 ЦПК України на місці ухвалив про ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, врахувавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 знайомі з 1989 року, підтримували приятельські стосунки, які згодом переросли в сімейні, однак в зареєстрованому шлюбі не перебували.

В 2011 році сторони вирішили народити дитину шляхом запліднення позивача у репродуктивній клініці « Надія ».

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_5 (на даний час дитині змінено прізвище на « ОСОБА_7 »).

Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 08 вересня 2012 року здійснено актовий запис № 1546 про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та видано свідоцтво про народження, де зазначено батьком дитини - ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_1

30 серпня 2013 року ОСОБА_4 звертався до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про оспорювання батьківства.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року провадження у справі за вказаним позовом закрито.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини та на своє утримання позов було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 032 грн щомісяця до повноліття дитини, починаючи з 14 жовтня 2013 року.

В задоволені решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 квітня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/8 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2013 року і до досягнення сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , віку трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В решті позову відмовлено.

Судами в указаних рішеннях встановлено, що батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і відповідно до висновку судово-медичної генетичної ідентифікації від 17 червня 2014 року молекулярно-генетичним дослідженням встановлено біологічне батьківство ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5

Учасники даної справи проживають окремо, малолітня дитина проживає разом із ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні.

Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією надано висновок від 12 вересня 2017 року № 107-40/6631 про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_4 відносно малолітнього ОСОБА_5 , де зазначено, зокрема, що під час розмови з працівниками служби малолітній ОСОБА_5 батьком називав нинішнього чоловіка матері, з яким йому цікаво проводити час тощо.

Згідно довідки дошкільного навчального закладу № 277, малолітній ОСОБА_5 відвідує вказаний дошкільний навчальний заклад з 01 вересня 2014 року, що підтверджується довідкою від 03 лютого 2017 року. Мати ОСОБА_1 приймає активну участь у житті та вихованні дитини. Дитина охайна, доглянута, неконфліктна, загально розвинена відповідно віку.

Мати і дитина проживають за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним 24 квітня 2019 року працівниками Служби у справах дітей Шевченківської РДА АДРЕСА_1 має всі комунальні зручності, наявні необхідні предмети побуту та інтер`єру: меблі, побутова техніка, речі особистого вжитку. В квартирі затишно та прибрано. Дитина займає окрему кімнату, де має спальне місце, шафу, письмовий стіл, одяг та взуття по сезону, а також дитячий куточок.

У відповідності до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із положеннями статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Крім того, у відповідності до положень статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Окрім того, в рішенні Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, рішення у справі Olsson v. Sweden (N2) від 27.11.1992) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Стаття 165 СК України визначає, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Постанова пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» в пункті 16 роз`яснює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач не цікавився дитиною та не виконує своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а тому суд на підставі викладеного, враховуючи, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина, приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім того, згідно з ч.2 статті 165 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (ч.3 ст.165 СК України).

Так як за рішенням суду з відповідача на користь позивача стягуються аліменти, суд не вирішує питання про стягнення аліментів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 164, 180, 181, 182, 183 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 27 травня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула