КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/16343/16-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/5596/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач Акціонерне товариство «ПроКредит Банк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «ПроКредит Банк», подану через представника ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

у вересні 2015 рокуПАТ «ПроКредит Банк» звернулось до суду з позовом до ТОВ «Ост-трейд», ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням зміни предмету позову та уточненням позовних вимог просило стягнути солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 817 494,83 грн, з яких борг по капіталу 505 956,70 грн, борг по процентам - 18 002,26 грн, проценти за неправомірне користування кредитом - 149 329,59 грн, пеня - 144 206,28 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 30.11.2012 між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «Ост-трейд» укладено Рамкову угоду № FW106.579, згідно з якою банк здійснив кредитування відповідача на підставі укладених в подальшому кредитних договорів.

30.11.2012 між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № FIL.23817-ДП1 за умовами якого поручитель взяв на себе зобов`язання в повному обсязі відповідати за зобов`язаннями позичальника як солідарний боржник.

28.12.2012 між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «Отс-трейд» укладено кредитний договір № 106.43263/FW106.579, за яким товариству надано кредит у розмірі 27 000 євро зі сплатою 10 % річних на строк 36 місяців.

В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 351 582,06 грн, за відсотками в розмірі 12 509,51 грн, проценти за користування кредитом в розмірі 21 698,26 грн, пеня 431 705, 01 грн.

31.03.2015 банк зупинив графік за кредитним договором, проте зобов`язання залишилися не виконаними.

Ухвалою суду від 18.04.2018 провадження у справі в частині вимог до ТОВ «Ост-Трейд» закрито.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.08.2018 в задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, АТ «ПроКредит Банк» через представника подалоапеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не вірно застосовано положення ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки. Суд не звернув уваги на те, що за рамковою угодою ліміт строку кредитування складає 120 місяців (10 років). Договір про надання траншу від 28.12.2012 укладено на 36 місяців (три роки). Пунктом 4.1 договору поруки встановлено строк дії поруки 120 місяців, а тому порука діє до 30.11.2022. Вважає висновки суду щодо припинення поруки помилковими. Крім цього зазначив, що відповідно до умов Рамкової угоди, кредитор вправі самостійно та без повідомлення позичальника приймати рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на законність та обґрунтованість рішення. Вказує, що згідно п. 8.6 рамкової угоди у разі виникнення заборгованості тривалістю понад 30 календарних днів позичальник зобов`язаний здійснити повне дострокове погашення кредиту, по якому існує прострочення не пізніше ніж через 3 банківські дні з моменту настання тридцятого календарного дня прострочення, незалежно від того, чи пред`явив кредитор вимогу. Згідно розрахунку заборгованості, який надано банком прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором почалось з 31.01.2013, а останній платіж на погашення кредитної заборгованості позичальником був здійснений 07.11.2014, тобто за графіком наступний платіж повинен бути здійснений 28.11.2014. Відповідно до рамкової угоди позичальник зобов`язаний здійснити дострокове погашення до 31.12.2014. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення з позовом як до позичальника так і до поручителя.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.11.2012 між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «ОСТ-Трейд» укладено рамкову угоду № FW106.579. Рамкова угода від імені ТОВ «ОСТ-Трейд» підписана керівником товариства ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2.1 цієї угоди кредитор зобов`язався здійснити кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язався належно виконувати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань.

Пунктом 2.2 рамкової угоди передбачений ліміт суми кредитування - 1 600 000 грн, ліміт строку кредитування - 120 місяців, максимальний розмір процентів - 40 % річних.

Цього ж дня між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № FIL.23817-ДП1, за умовами якого поручитель взяв на себе зобов`язання в повному обсязі відповідати за зобов`язаннями позичальника як солідарний боржник.

Згідно з п. 2.2 договору поруки розмір зобов`язань позичальника визначається відповідно до кредитних договорів. При цьому розмір зобов`язань, які виникають з рамкової угоди і укладених на її підставі кредитних договорів, визначається з врахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих в межах лімітів кредитування, що на момент укладення договору становлять: ліміт суми кредитування - еквівалент 1 600 000 грн, ліміт строку кредитування - до 30.11.2022, максимальний розмір процентів - 44 % річних.

Відповідно до п. 4.1 договору поруки, порука діє з моменту укладення договору протягом усього часу дії, встановленого рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії рамкової угоди чи належного виконання усіх вимог кредитора. Припинення окремих кредитних договорів чи погашення зобов`язань позичальника до моменту припинення строку дії рамкової угоди, а також непред`явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки.

Кредитор вправі пред`явити вимоги поручителю про погашення заборгованості позичальника протягом 3 років з моменту виникнення існуючої на момент такої вимоги заборгованості позичальника.

28.12.2012 між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «ОСТ-Трейд» укладено договір про надання траншу № 106.43263/FW106.579, згідно з яким товариству надано кредит в розмірі 27 000 євро зі сплатою 10 % річних на строк 36 місяців.

Відповідно до п. 4 цього договору повернення кредиту та сплата процентів передбачено шляхом сплати періодичними платежами, сума і строк сплати яких визначені графіком в черговості, встановленій рамковою угодою.

Відповідно до п.п. 8.6, 8.7 рамкової угоди у разі прострочення погашення грошових зобов`язань за договором тривалістю більш ніж 30 днів позичальник зобов`язаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи кредитор пред`явив вимогу, якщо інше не буде погоджено з кредитором. При цьому кредитор вправі самостійно та без повідомлення позичальника прийняти рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення.

Згідно з виписками по особовому рахунку позичальника останній платіж в рахунок погашення заборгованості за договором про надання траншу № 106.43263/FW106.579 здійснений позичальником 07.11.2014.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся з позовом до поручителя з пропуском шестимісячного строку встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Суд визнав поруку припиненою виходячи з положень п.п. 8.6, 8.7 договору про надання траншу та вважав, що позичальник повинен був в зв`язку з порушенням зобов`язання погасити всю суму заборгованості за договором достроково до 31.12.2014.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК Українипорука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Тобто положення ч. 4 ст. 559 ЦК Українимістить три самостійні підстави припинення поруки в залежності від того, яких умов досягли сторони при укладенні кредитного договору та договору поруки.

Якщо сторони визначили у договорі поруки строк припинення поруки, то порука припиняється у визначений у договорі строк.

Припинення поруки за умови, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя передбачено лише у тому випадку, якщо договором поруки не встановлено строку припинення поруки.

Припинення поруки за умови, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки передбачено у тому випадку, коли не встановлений строк основного зобов`язання.

Відповідно до п. 4.1 договору поруки сторони взаємно домовилися, що порука діє з моменту укладення договору протягом усього часу дії, встановленого рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії рамкової угоди чи належного виконання усіх вимог кредитора. Припинення окремих кредитних договорів чи погашення зобов`язань позичальника до моменту припинення строку дії рамкової угоди, а також непред`явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки.

Кредитор вправі пред`явити вимоги поручителю про погашення заборгованості позичальника протягом 3 років з моменту виникнення існуючої на момент такої вимоги заборгованості позичальника.

Відповідно до п. 4.5 цього договору сторони взаємно погодились, що встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежувальна позовна давність.

Тобто сторони при укладенні договору поруки визначили строк, після якого порука припиняється.

У такому випадку порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що умовами договору поруки визначено конкретний строк припинення поруки та помилково керувався положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, які регулюють питання припинення поруки за умови, що строк припинення поруки не встановлений у договорі поруки.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ПАТ «ПроКредит Банк», оскільки на час звернення до суду з позовом строк припинення поруки, встановлений у договорі поруки ще не сплив.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 цього ж Кодексу, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Оскільки позичальник не виконав своїх зобов`язань щодо повернення кредиту вимоги позивача щодо стягнення заборгованості з поручителя є законними та обгрунтованими.

Вирішуючи питання про розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя колегія суддів виходить з наступного.

При розгляді справи у суді першої інстанції відповідач розмір заборгованості не оскаржував, контрозрахунку не надавав, клопотання про призначення бухгалтерської економічної експертизи не заявляв, будь - яких доказів на спростування розміру заборгованості не подавав, незважаючи на те, що розгляд справи тривав майже три роки. Тривалість розгляду справи, зокрема, пов`язана з тим, що представники відповідача вісім разів оскаржували ухвалу суду про відкриття провадження, а саме 30.11.2015, 15.03.2016, 30.05.2016, 29.09.2016, 09.03.2017 (дві апеляційні скарги, одна щодо порушень правил підсудності, друга щодо порушень правил підвідомчості), 16.05.2017, 02.10.2017. Більше двох років суд першої інстанції не міг розпочати розгляд справи, оскільки справа весь цей час перебувала у суді апеляційної інстанції. Відповідач та його представники продовжували оскаржувати ухвалу суду про відкриття провадження незважаючи на те, що по їх апеляційних скаргах вже були прийняті рішення судом апеляційної інстанції. Вказане свідчить про те, що сторона, зловживаючи процесуальними правами спрямувала свої дії на затягування розгляду справи, та на власний розсуд не скористалася правом щодо надання доказів на спростування розрахунків заборгованості, які надані банком.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 ЦК України однієюіз засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод коженмає право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільнесудочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожнасторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки за обставинами справи встановлено, що відповідач мав достатньо часу для подання доказів на спростування заборгованості у суді першої інстанції, у тому числі і на подачу клопотання про призначення експертизи, натомість свідомо вчиняв дії, направленні за затягування розгляду справи та за власною волею не надав будь - яких доказів на спростування заборгованості, колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника відповідача щодо призначення судової бухгалтерської економічної експертизи на стадії апеляційного розгляду. До того ж обґрунтування заперечень щодо апеляційної скарги стосуються, у томі числі, і правових питань, які належать до повноважень суду і не можуть вирішуватися експертом.

Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» врегульовано договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 1 та 3 цього Закону платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ч. 5 цієї статті у разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшено у договорі.

Аналіз наведених норм вказує на те, що сторони не позбавлені права збільшити розмір неустойки, встановлений законом, а у разі недосягнення згоди щодо розміру неустойки - вирішити такий спір в суді.

Відповідно до п. 10.2 рамкової угоди при порушенні, встановлених договорами строків погашення грошових зобов`язань позичальник сплачує штрафну неустойку у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

Даний пункт договору є чинним. Сторони договору даний пункт договору не оспорювали та в судовому порядку також не вирішували питання щодо встановлення розміру неустойки за порушення зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту.

З рішення Господарського суду м. Києва від 06.10.2016 вбачається, що при вирішенні спору між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «Ост-трейд» про стягнення кредитної заборгованості по іншому кредитному траншу в рамках однієї і тієї ж рамкової угоди, товариство також не оспорювало розмір пені, встановлений п. 10.2 рамкової угоди.

Відтак доводи представника відповідача про те, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України суперечать положенням вищезазначених норм та умовам договору.

Незважаючи на те, що судом апеляційної інстанції двічі було запропоновано сторонам узгодити розмір заборгованості та надати суду належні розрахунки, у тому числі і з урахуванням заперечень кожної із сторін, з поясненнями по кожному платежу, сторони таких розрахунків не надали.

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеному банком при подачі позову розмір заборгованості по капіталу складає 14 571,41 євро, заборгованість по процентам - 518,46 євро, заборгованість по донарахованим процентам - 899,29 євро та пеня у сумі 431 705,02 грн. Як зазначено у розрахунку така заборгованість нарахована станом на 24.09.2015, на час подачі позову.

У позові банк просив стягнути не лише прострочену суму заборгованості, а і достроково всю суму кредиту. Тим самим позивач у односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язань за договором. Таке право надано кредитору як умовами договору, так і ст. 1050 ЦК України.

Разом з тим, сторони у договорі не визначили розмір процентної ставки за користування кредитними коштами у разі непогашення заборгованості після спливу строку договору, у тому числі і зміненому за ініціативою кредитора.

За вказаних обставин колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення процентів та пені після спливу строку договору, який було змінено в односторонньому порядку шляхом звернення до суду з даним позовом. Відтак судом не приймається до уваги розрахунок заборгованості, доданий до заяви про збільшення позовних вимог, оскільки в цей розрахунок включено нарахування процентів за користування кредитом та пені після зміненого строку виконання зобов`язань за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки у договорі не визначений розмір процентної ставки за користування кредитними коштами після спливу строку договору кредитор має права на отримання процентів у розмірі, встановленому ст. 1048 ЦК України. Проте таких вимог позивачем не заявлено.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства суд позбавлений можливості самостійно змінювати позовні вимоги, відтак в рамках даної справи стягнення процентів за ст. 1048 ЦК України суперечитиме ст. 13 ЦПК України. Разом з тим, позивач не позбавлений права надалі заявити такі вимоги, навівши їх обгрунтування та додавши відповідні розрахунки.

Доводи відповідача про те, що відповідно до п. 8.6 рамкової угоди строк повернення кредиту банком було змінено раніше подачі позову колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до п. 8.6 рамкової угоди у разі прострочення погашення грошових зобов`язань за договором тривалістю більш ніж 30 днів позичальник зобов`язаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи кредитор пред`явив вимогу, якщо інше не буде погоджено з кредитором. Разом з тим, п. 8.7 цієї угоди передбачено, що кредитор вправі самостійно та без повідомлення позичальника прийняти рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення та угода не містить положень про те, що у разі не погашення позичальником достроково всієї суми кредиту договір автоматично припиняється, чи автоматично змінюється строк виконання зобов`язань. До того ж, як вказувалося вище, у договоріпоруки визначено конкретний строк дії поруки, який на час звернення позивача з даним позовом не сплив.

Відповідно до ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Сторони визначили суму кредитування у іноземній валюті євро. Позивач просив стягнути суму заборгованості у національній валюті гривні, при цьому розрахунки заборгованості проводив, виходячи з грошового еквіваленту іноземної валюти на день подачі позову, а надалі на день подачі заяви про збільшення позовних вимог.

Враховуючи, що сума заборгованості визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а не на день ухвалення рішення, колегія суддів вважає за необхідне вказати розмір заборгованості, який підлягає стягненню у іноземній валюті - євро, як передбачено умовами договору. Позивач є банківською установою та ні позичальник, ні поручитель не оскаржували договір з підстав відсутності у банку ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою.

Зазначення розміру стягнення у іноземній валюті у даному випадку не буде виходом за межі позовних вимог, оскільки за обставинами справи позивач нараховує заборгованість від суми кредиту у євро. Виходячи з того, що платежі на погашення кредиту здійснювалися за умовами договору також в іноземній валюті, нарахування заборгованості по процентам позивач також здійснив у іноземній валюті євро.

Відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по капіталу 14 571,41 євро, заборгованість по процентам - 518,46 євро, заборгованість по донарахованим процентам - 899,29 євро.

Пеня позивачем нарахована у національній валюті гривні, а відтак колегія суддів також вважає за необхідне стягнути пеню у національній валюті відповідно до вимог та розрахунків позивача.

За розрахунком позивача розмір пені на час подачу позову (зміни строку договору) становить 431 705,02 грн.

Зазначений розрахунок пені відповідачем не спростований. Представником відповідача наданий розрахунок пені за період 02.02.2017 по 01.02.2018. Проте вимоги позивача щодо стягнення пені у сумі 431 705,02 грн стосуються періоду до 24.09.2015. Сам же представник відповідача вказує на те, що позивач змінив строк виконання зобов`язань пред`явивши вимогу про дострокове стягнення всієї суми кредиту та поза межами такого строку нарахування пені безпідставне, проте у контрозрахунку здійснює нарахування пені за 2017-2018 роки, а контрозрахунок пені за період з 28.01.2013 по 25.09.2015 не надає.

Оскільки розрахунок пені відповідачем не спростований, клопотання про зменшення розміру пені з посиланням на відповідні обставини не заявлялося та доказів для вирішення питання про зменшення пені не подавалося до стягнення підлягає пеня у розмірі 431 705,02 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом у межах позовної давності.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за правилами ст. 141 ЦПК України. Сума судового збору складається із судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову до суду першої інстанції 12 262,43 грн (1,5 % від ціни позову) та 18 393,65 грн судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги (150 % від 12 262,43 грн), що разом становить 30 656,08 грн.

Ухвалою суду від 18.04.2018 провадження у справі в частині позовних вимог до ТОВ «ОСТ-Трейд» закрито.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвала суду про закриття провадження не оскаржувалася у апеляційному порядку ні позивачем, ні ТОВ «ОСТ-Трейд», ні ОСОБА_1 який є не лише поручителем за кредитними зобов`язаннями товариства, а і керівником ТОВ «ОСТ-Трейд». У апеляційній скарзі заявник також не оскаржує питання закриття провадження у справі, відтак апеляційний суд в межах повноважень, передбачених ст. 367 ЦПК України не вправі здійснювати аналіз висновків суду першої інстанції щодо закриття провадження та вирішувати питання про права та обов`язки ТОВ «ОСТ-Трейд», оскільки рішення відносно цього відповідача судом першої інстанції не ухвалювалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року скасувати.

Позов акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», , юридична адреса: 03115, м. Київ, проспект Перемоги, 107-А, заборгованість за кредитним договором у розмірі 14 571,41 євро заборгованості по капіталу, заборгованість по процентам - 518,46 євро, заборгованість по донарахованим процентам - 899,29 євро, 431 705,02 грн пені та 30 656,98 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 05.06.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик