Ухвала

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 336/6469/17

провадження № 61-2078 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., та Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року (у складі суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Бєлки В. Ю. та Онищенка Е. А.),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось із цим позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що відповідно до кредитного договору, який було укладено 20 квітня 2012 року № б/н між

ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою ОСОБА_1 , остання отримала кредит зі сплатою за користування кредитом 30 % відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з невиконанням відповідачкою умов вищезазначеного кредитного договору утворилась заборгованість в загальному розмірі 14 630,07 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги, не надано доказів отримання відповідачем кредитних коштів, а надана до суду копія анкети - заяви не є належним та допустимими доказом наявності договірних відносин між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_1

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 червня

2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову.

Позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 квітня 2012 року в розмірі

14 630,07 грн, яка складається з: 7 160,16 грн - тіло кредиту; 2 249,12 грн - нараховані відсотки за користування кредитом; 4 047,93 грн - нарахована пеня; а також відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 672,86 грн - штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 4 000,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи постанову про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційний суд виходив з того що, дії ОСОБА_1 свідчать про користування нею кредитними коштами та про наявність кредитних відносин між нею та банком, тобто відповідачка користувалась кредитними коштами, незважаючи на її твердження про відсутність належного договору та враховуючи, що неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором підтверджене належними та допустимими доказами, а отже виходячи із встановлених статтею 526 ЦК України загальних умов виконання зобов`язання та передбаченого статтею 629 ЦК України принципу обов`язковості договору, апеляційний суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитом в розмірі 14 630,07 грн.

Вирішено питання судових витрат.

24 січня 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року, в якій просила скасувати це судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено ПАТ «КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просила задовольнити її касаційну скаргу, а постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанову апеляційного суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, яка суперечить вимогам чинного законодавства України та суперечить правовій позиції, яка викладена у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 205/7989/15, від 21 березня 2018 року у справі № 205/7989/15 та 24 травня 2018 року у справі № 630/366/16-ц, оскільки апеляційний суд не звернув увагу на те, що всупереч частині 1 статті 638 та статті 1054 ЦК України договір не був укладений, оскільки сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору (в анкеті-заяві не зазначено розмір кредиту та розмір процентів за користування ним).

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Шевченківського районного суду м. Запоріжжя справу

№ 336/6469/17, оскільки рішення касаційного суду за наслідками розгляду цієї скарги має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Цією ж ухвалою Верховного Суду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання судового рішення задоволено та зупинено виконання постанови Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2019 року справу за позовом

ПАТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості призначено до судового розглядув порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 342/180/17-ц (провадження

№ 61-28274св18).

Передаючи на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 342/180/17-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду виходив з такого.

Стягуючи частково заборгованість по кредиту, у тому числі проценти і пеню, що передбачені Умовами та Правилами надання банківських послуг, районний суд керувався правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року № 6-2320цс16.

У касаційній скарзі у справі № 342/180/17-ц скаржник, посилалась на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, про те, що Умови та Правила надання банківських послуг, які не підписані позичальником, не є складовою кредитного договору.

Проте у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі

№ 6-144цс14, викладено правову позицію, згідно з якою Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) існували при укладенні договору й у заяві позичальника, яку він власноручно підписав, зазначено, що він ознайомлений з такими Умовами та згодний з ними. Також Верховний Суд України вказав, що Умови є складовою кредитного договору, так як разом із заявою позичальника та Тарифами банку визначають умови кредитного договору.

Фактичні обставини справи, предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, застосовані норми права у наведених постановах Верховного Суду України є аналогічними.

При цьому у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року

№ 6-16цс15 немає посилання на відступлення від правової позиції, викладеної раніше (у справі № 6-144цс14), що було обов`язковим згідно з нормою частини першої статті 360-7 ЦПК 2004 року.

Крім того, і після прийняття постанови від 11 березня 2015 року № 6-16цс15 Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року у справі

№ 6-2320цс16 зазначив, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою укладеного між сторонами кредитного договору, якщо доведено, що вони укладені в один день, тобто у день підписання позичальником заяви позичальника і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Тобто у такому разі Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд України і в постановах: від 10 червня 2015 року № 6-698цс15, від 22 жовтня 2014 року № 6-127цс14, від 04 листопада 2015 року № 6-1926цс15, в яких також зазначено, що кредитний договір складається з: заяви позичальника, Тарифів та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (складова частина договору) і судам слід лише встановити, чи такі Умови та Правила надання банком кредиту були під час підписання заяви позичальника, а не те, що вони були не підписані позичальником, незалежно від того, чи саме вони були на день підписання заяви позичальника, то вони не є складовою кредитного договору.

Протилежний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14, в якій, не відступаючи від раніше висловленої правової позиції, Верховний Суд України чітко зазначив, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (при будь-яких умовах) не є складовою кредитного договору.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що є підстави для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14, а також необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду судами аналогічних спорів, виходячи з того що у разі, якщо Умови та Правила надання банком кредиту, зокрема й умова про збільшення строку позовної давності, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальникам.

Тобто, при розгляді справ з аналогічними фактичними обставинами банки, на підтвердження тих чи інших умов кредитування, повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо.

Надані Умови та Правила надання банком кредиту, без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Таким чином, оскільки наведений вище правовий висновок суперечить правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові

від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14, тому колегія суддів Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, а також зазначила, що є необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики розгляду судами аналогічних спорів.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року справу № 342/180/17-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року прийнято для продовження розгляду цивільну справу № 342/180/17-ц та призначено її до розгляду.

Вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржувані рішення, які передані на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі (справа № 336/6469/17 - провадження № 61-2078св19) до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи

№ 342/180/17-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження в справі № 336/6469/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 грудня 2018 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 342/180/17-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров