П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М. із секретарем судового засідання Лептугою С.С., за участю позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Мантуленко І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2019 року, повний текст якого складено 25 лютого 2019 року, ухваленого в приміщенні того ж суду у складі судді Біцюка А.В., по справі № 487/591/16, провадження № 22-ц/812/757/19, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування спільною квартирою, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2016 року до суду в інтересах ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_3 з позовною заявою, в якій, посилаючись на неможливість мирного врегулювання порядку користування спільною квартирою і оплати комунальних послуг, просив визначити порядок користування спільною квартирою АДРЕСА_1 , надавши у користування ОСОБА_1 окрему кімнату площею 17,4 кв.м та балкон, а ОСОБА_2 - окрему кімнату площею 11,2 кв.м, а кухню, ванну та коридор залишити у спільному користуванні. А також усунути перешкоди у здійснені ОСОБА_1 своїх майнових прав шляхом вселення її до спірної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовував наступним. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками спірної квартири АДРЕСА_1 . Відповідачу належить 1/3 частина вказаної квартири за біржовим договором купівлі-продажу № 10186 від 12.11.1999 року, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року визнано дійсним. ОСОБА_1 належить 2/3 частини вказаної квартири: 1/ 3 частина на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу та 1/3 частина - за договором дарування від 23.01.2016 року. ОСОБА_1 не змогла знайти спільну мову з відповідачем, але поки у спірній квартирі проживала їх донька ОСОБА_5 , не загострювала ситуацію. Після того як остання виїхала із квартири та за договором дарування подарувала належну їй 1/3 частину квартири ОСОБА_1 , сторони не змогли домовитись про порядок використання спірною нерухомістю, що і стало приводом для звернення до суду (а.с.2-3 т.1).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2019 року позов задоволено повністю. Визначено порядок користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділено в користування співвласника ОСОБА_2 житлову кімнату №2 площею 11,2 кв. м .;

- виділено в користування співвласника ОСОБА_1 житлову кімнату №3 площею 17,4 кв.м. з лоджією (літ.Л) площею 1,3 кв.м.;

- виділено в загальне користування співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приміщення №1 коридор площею 9,1 кв.м., приміщення №4 кухню площею 7,1 кв.м., приміщення №5 вбиральню площею 1,0 кв.м., приміщення №6 ванну площею 2,6 кв.м.

Вселено ОСОБА_1 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1102 (одна тисяча сто дві гривні) 40 копійок сплаченого судового збору. (а.с. 46-50 т.3).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Оскільки, по-перше, спірна квартира не є спільною частковою власністю, а звернення до суду, щодо визначення права користування спільною частковою власністю та усунення перешкод у здійсненні прав власності є надуманими та направлені на узаконення незаконної реєстрації права власності на нерухоме майно. По-друге, визначений судом порядок користування квартирою призведе до погіршення його житлових умов. Також посилається на те, що суд не задовольнив його клопотання про відкладення розгляду справи; не вирішив, хто сплачував судовий збір за подачу позовної заяви та хто звернувся до суду; не врахував, що спірна квартира була придбана за кошти його родичів; не застосував вимоги позовної давності, про які він просив у відповідній заяві; не задовольнив усіх заявлених ним клопотань, зокрема, не дослідив докази щодо правомірності визначення часток у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, не викликав свідка з приводу визначення часток у праві спільної сумісної власності, не витребував копії архівних документів про реєстрацію права власності на спірну квартиру, чим порушив засади змагальності (а.с. 54-65 т.3).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання апеляційного суду відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи належно повідомлений. Його клопотання про відкладення розгляду справи апеляційним судом відхилене з підстав, передбачених ч.4 ст. 223 ЦПК України.

Позивачка та її представник просили відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає наведеним вимогам.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна № 10186 від 12.11.1999 року, який був зареєстрований Південною товарною біржею, а 24.11.1999 року також і в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 19095, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка діяла за себе та свою неповнолітню доньку ОСОБА_5 , є власниками квартири АДРЕСА_1 у рівних долях (п. 5 Договору).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2015 року по справі № 487/4232/15-ц (далі - Рішення суду від 01.12.2015р.) договір купівлі-продажу № 10186 від 12.11.1999 року квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , зареєстрований Південною товарною біржею, визнано дійсним.

Відповідно до договору дарування серії НАС № 703972 від 23.01.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Машковою С.М. та зареєстровано в реєстрі за № 47, ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 1/3 в праві власності на спірну квартиру.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 належить 2/3 квартири АДРЕСА_1 : 1/3 частка на підставі договору купівлі- продажу № 10186, виданий Південною товарною біржою 12.11.1999 року; 1/3 частка на підставі договору дарування № 47, виданого 23.01.2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Машковою С.М.

Відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру, остання складається із двох ізольованих кімнат житловою площею 28,6 кв.м, у тому числі 1-а кімната - 11,2 кв.м, 2-а кімната - 17,4 кв.м; коридору - 9,1 кв.м; кухні - 7,1 кв.м; вбиральні - 1,0 кв.м; ванни - 2,6 кв.м; лоджії - 1,3 кв.м. Загальна площа квартири становить 49, 7 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з приписів ст. 372 ЦК України, відповідно до якої вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, тому з урахуванням наявності договору дарування частки квартири відповідачці, прийшов до висновку про те, що позивачці належить на праві власності 2/3 частки квартири, а відповідачу - 1/3. Суд також прийняв до уваги висновок експерта № 125-068 від 27.09.2018 року, відповідно до якого суду пропонувався один варіант визначення порядку користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 між співвласниками відповідно до ідеальних частин квартири.

Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, вимогам норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Здійснення права спільної часткової власності передбачено частинами першою, другою та третьою ст. 358 ЦК України, відповідно до яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу нерухомого майна № 10186 від 12.11.1999 року, який був зареєстрований Південною товарною біржою, а 24.11.1999 року також і в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 19095, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яка діяла за себе та свою неповнолітню доньку ОСОБА_5 , є власниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках, тобто кожен з них придбав у власність 1/3 частку квартири.

Відповідно до договору дарування серії НАС № 703972 від 23.01.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Машковою С.М. та зареєстровано в реєстрі за № 47, ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 1/3 в праві власності на спірну квартиру.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачці ОСОБА_1 належить на праві власності 2/3 частки спірної квартири, а відповідачу ОСОБА_2 - 1/3 частка.

Доводам відповідача щодо незаконності визначення часток співвласників у квартирі судом першої інстанції дана обгрунтована та правильна оцінка, тому посилання на зазначені обставини в апеляційній скарзі є власним баченням та трактуванням відповідачем норм права, яке є помилковим.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Здійснення права власності передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Наявність у позивачки на праві власності іншого житла та не проживання її у спірному житлі, не є умовою припинення права співвласника на частку у спільному майні, так як на зміст права власності не впливає вибір співвласником постійного місця проживання (ч. 2 ст. 317 ЦК України), оскільки він володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Тому доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачка має інше житло на праві власності, не заслуговують на увагу.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу того, що визначений судом порядок користування квартирою призведе до погіршення його житлових умов.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 22.12.95 (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.98 N 15) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

За правилами ст. 358 ч. 3 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Відповідно до висновку експерта № 125-068 від 27.09.2018 року суду пропонувався один варіант визначення порядку користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 між співвласниками відповідно до ідеальних частин квартири, а саме: виділити в користування співвласника ОСОБА_1 , з ідеальною часткою 2/3 частини - окрему житлову кімнату площею 17,4 кв.м та лоджію площею 1,3 кв.м., виділити в користування співвласника ОСОБА_2 з ідеальною часткою 1/3 частина - окрему житлову кімнату № 2 площею 11,2 кв. м ;, що є наближеним до їх ідеальних часток, залишити в загальному користуванні приміщення: коридор площею 9,1 кв.м, кухня площею 7,1 кв.м, вбиральня площею 1,0 кв.м, ванна площею 2,6 кв.м. (а.с. 2-14 т.3).

Апеляційний суд погоджуються з рішенням суду першої інстанції, оскільки іншого варіанту користування спірною квартирою не надано, а висновком експерта враховано як загальний розмір квартир - 49,7 кв.м., так і її житлова площа - 28,6 кв.м. На 1/3 частини квартири припадає 16,57 кв.м., а на 2/3 частини - 33,13 кв.м. загальної площі та 9,53 кв.м. і 19,07 кв.м. житлової площі (відповідно).

Отже виділення відповідачу у користування окремої кімнати розміром 11,2 кв.м., позивачці окремої кімнати 17,4 кв.м. та лоджії розміром 1,3 кв.м. (разом 18,7 кв.м.) із залишенням у загальному користуванні місць загального користування відповідає вимогам закону і не порушує житлових прав відповідача.

За таких обставин, апеляційний суд прийшов до висновку, що районний суд правильно встановив порядок користування квартирою згідно ідеальних часток в праві власності.

Відповідач не заперечував, що з його вини мають місце перешкоди у користуванні позивачкою належною їй часткою у спільному майні співвласників, тому судом першої інстанції обґрунтовано відповідно до обставин справи та вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 391 ЦК України задоволено позов в частині вселення позивачки у спірну квартиру.

Доводи відповідача щодо незастосування судом позовної давності не заслуговують на увагу.

Згідно з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16ц, провадження №14-181цс18 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15, і зазначила таке.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

За позивачем зареєстровано право власності на 2/3 частини спірної квартири, що підтверджується інформаційною довідкою, нею заявлено негаторний позов, тому позовна давність на спірні правовідносини не поширюється.

Щодо інших доводів апеляційної скарги.

З приводу того, що суд не задовольнив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Дійсно 13.02.2019 року електронною поштою відповідачем до суду була подана заява про перенесення дати судового засідання, призначеного на 13.02.2019 року, на іншу дату у зв`язку із знаходженням відповідача у медичному закладі (а.с. 40-41 т.3), але суд ухвалив продовжити розгляд справ за відсутності відповідача (а.с. 42).

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (згідно із пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України).

З приводу того, що суд не вирішив, хто сплачував судовий збір за подачу позовної заяви та хто звернувся до суду.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду звернувся представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на підставі довіреності від 19.12.2015 року, зі строком її дії до 19.12.21018 року (а.с. 9 т.1). Від імені цієї особи було сплачено судовий збір - 03.02.2016 року в розмірі 551,20 грн. У зв`язку з винесенням судом 09.02.2018 року ухвали про залишення позовної заяви без руху, тією ж особою було 10.02.2016 року доплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн, про що надано квитанцію (а.с. 17 т.1). Тому стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору в загальній сумі 1102,30 грн. відповідає обставинам справи та вимогам частини першої статті 141 ЦПК України.

З приводу того, що суд не врахував, що спірна квартира була придбана за кошти його родичів.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Будь-які з перелічених доказів, які б підтверджували пояснення відповідача щодо обставин придбання спірної квартири, у справі відсутні.

З приводу того, що суд не задовольнив усіх заявлених відповідачем клопотань, зокрема, не дослідив докази щодо правомірності визначення часток у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, не викликав свідка з приводу визначення часток у праві спільної сумісної власності, не витребував копії архівних документів про реєстрацію права власності на спірну квартиру, чим порушив засади змагальності.

З матеріалів справи вбачається, що судом винесені ухвали, якими вирішені зазначені клопотання відповідача - у їх задоволенні відмовлено (а.с. 22-23 т.3, а.с. 153 т.2 ).

Апеляційний суд вважає, що відмова в задоволенні вказаних клопотань не вплинула на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи викладене апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 375, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст судового рішення складено 03 червня 2019 року