ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/8199/17 Головуючий суддя І інстанції Ізмайлова І.К.
Провадження № 22-ц/818/1226/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.

суддів колегії - Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2018 року, ухвалене в складі головуючого судді Ізмайлова І.К,. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зміну розміру аліментів на непрацездатного батька,

встановив:

14 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_5 про збільшення розміру аліментів, що вже стягуються з нього, до з 100 грн. до ј частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.10.2011 року з ОСОБА_5 на його утримання відповідно до ст. 202 СК України стягнено аліменти у розмірі 100 грн. на місяць до вилікування або зміни обставин. Розмір аліментів судом визначено виходячи на той час з обставин, що відповідач навчався і крім стипендії іншого доходу не мав.

На час звернення з позовом обставини змінились, відповідач ОСОБА_5 закінчив навчання, неофіційно працевлаштувався, значно покращився його матеріальний стан, однак відповідач свої доходи не декларує щоб не сплачувати аліменти.

У своєму письмовому відзиві ОСОБА_5 позов не визнав та зазначив про те, що він з 2011 року сплачує аліменти на утримання батька, який на той час мав ІІ групу інвалідності, у розмірі 100 грн. на місяць.З 2012 року позивач має ІІІ групу інвалідності, не досяг пенсійного віку і має можливість працювати, щомісячно отримує пенсію 1452 грн.00 коп, що перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого на 1 січня 2018 року, 1373 грн.00 коп., а також 100 грн. аліментів, які сплачує відповідач на підставі рішення суду.

При судовому розгляді ОСОБА_4 позов підтримав та зазначив, що на цей час є інвалідом ІІІ-ї групи, перебуває на обліку в центрі зайнятості, однак отримує лише пенсію, якої йому не вистачає на лікування. Він свої батьківські обов'язки щодо ОСОБА_5 виконував добросовісно, сплачував аліменти і на цей час бажає повернути кошти. Йому відомо, що ОСОБА_5 працює без оформлення та отримує дохід, а призначений розмір аліментів на цей час занадто малий.

10.05.2018 ОСОБА_4 збільшив розмір своїх вимог до 1/3 частки, починаючи з 30.06.2016 - з часу зміни обставин: закінчення навчання відповідача у Вищому навчальному закладі за державним замовленням, отримання ним диплома, відрахування з навчального закладу згідно наказу № 433с від 30.06.2016 року. На обґрунтування своїх вимог додатково вказав, що захищаючи свої права позивач змушений сплачувати судові збори, витрачати кошти на правову допомогу при написанні запитів, заяв, клопотань про витребування доказів стосовно розміру доходів, які приховує відповідач.

Представник відповідача в суді зазначила, що ОСОБА_5 не працює, перебуває на обліку у центрі зайнятості. Позивач працездатна особа і оскільки на цей час визнаний інвалідом ІІІ-ї групи може працювати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення необґрунтоване, судом неправильно з'ясовано обставини по справі, неправильно досліджено та надано оцінку доказам, рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Вказав, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28.11.2011 року з ОСОБА_5 на його утримання стягнено аліменти у розмірі 100 грн. на місяць до вилікування або зміни обставин. Вилікування позивача не настало, змінилася тільки група інвалідності з 2-ої на 3-ю, що не припинило лікування. Розмір аліментів судом визначено виходячи на той час з тих обставин, що відповідач навчався і крім стипендії іншого доходу не мав.

З 30.06.2016 року ОСОБА_5 закінчив навчання і матеріальний стан відповідача змінився, про що наприклад свідчить договір про надання правової допомоги з адвокатом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому вказав, що рішення суду є законним і обґрунтованим, та таким, що прийнято за результатами всебічного дослідження і встановлення усіх обставин справи, а доводи скарги є безпідставними.

На обґрунтування послався на те, що після ухвалення рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 202 СК України аліментів на утримання непрацездатного батька, стан здоров'я батька поліпшився, замість ІІ групи інвалідності батько має ІІІ групу та є повністю працездатним, йому лише протипоказаний тяжкий фізичний труд, і тому він має можливість працевлаштуватись та отримувати дохід. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю» позивачу забезпечено право на працю, а також - займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, що виключає можливість застосування ст. 202 СК України.

Зазначив, що відповідач не працевлаштований, проживає разом з матір'ю, яка його матеріально забезпечує та покриває усі його фінансові витрати.

Також вказав про безпідставність посилання позивача на рішення суду по іншій справі, яким він зобов'язаний сплачувати аліменти на двох неповнолітніх дітей та на утримання дружини.

Зауважив, що позивач не довів, що потребує матеріальної допомоги.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення вказаним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що факт закінчення навчання ОСОБА_5 і можливість до працевлаштування свідчать про можливість покращення його матеріального стану, однак у позивача ОСОБА_4 також відбулися зміни, оскільки він отримує пенсію, що забезпечує прожитковий мінімум та йому змінена група інвалідності з ІІ-ї на ІІІ-ї групу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно статті 51 Конституції України, повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч.1, 3 статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов'язаних із наданням такого піклування.

Статтею 202 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Відповідно до роз'яснень пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Судовим розглядом встановлено, що згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (а.с.6).

ОСОБА_5 змінив своє прізвище на «ОСОБА_5», що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 (а.с.7).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2011 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 задоволено та стягнено аліменти на користь ОСОБА_4, на його утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 100 грн. на місяць починаючи з 29.07.2011 року до вилікування позивача, або зміни обставин. Суд виходив з того, що позивач ОСОБА_4 є інвалідом ІІ-ї групи, отримує пенсію, має на утриманні малолітню дитину. Відповідач працездатна особа, навчається, отримує стипендію, інших доходів не має та перебуває на утриманні у матері. (а.с. 3-4)

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно ч. 1 ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Свій позов ОСОБА_4 обґрунтував покращенням матеріального стану відповідача.

ОСОБА_5 закінчив навчання в Українській інженерно-педагогічній академії 21.06.2016 року та з 03.04.2018 року перебуває на обліку у Харківському міському центрі зайнятості (а.с. 67, 142).

Доказів отримання доходів відповідачем позивач не надав, конкретних даних про те, що у відповідача збільшився дохід, позивач не навів, його доводи позову з цього приводу ґрунтуються лише на припущеннях.

Згідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією № 697074 ОСОБА_4 16.06.1961, року народження з 09.10.2017 року визнано інвалідом ІІІ-ї групи за загальним захворюванням, безстроково і відповідно до висновку до умов та характеру праці йому протипоказаний тяжка фізична праця, тобто його стан здоров'я поліпшився, внаслідок чого він має можливість працевлаштуватися.

Згідно довідки № 18/892 виданої Управлінням пенсійного фонду України м. Харкова від 20.10.2017 року розмір пенсій ОСОБА_4 з січня 2017 року по квітень 2017 року складав 1347 грн. на місяць, а з травня по жовтень 2017 року збільшився до 1412 грн. (а.с. 8)

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 25 грудня 2015 року визначено на 2017 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 грн., з 1 травня - 1312 грн., з 1 грудня - 1373 грн.

ОСОБА_4 з 17 липня 2018 року перебуває на обліку у Харківському міському центрі зайнятості, однак не зважаючи на призначену йому ІІІ групу інвалідності за станом здоров'я він може працювати та отримувати дохід.

За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Перелік можливих доказів наведений у ст.ст. 77-80 ЦПК України.

ОСОБА_4 не надав до суду належних, допустимих, достовірних і достатніх у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України доказів на підтвердження того, що матеріальний стан відповідача поліпшився у такій мірі, що він вже взмозі сплачувати аліменти більше вже присудженої судом суми. Наведені з цього приводу доводи скарги є необґрунтованими. Колегія суддів відхиляє посилання позивача на те, що відповідач витрачає на свого адвоката по 1000 грн. на годину, оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази про фактичну сплату таких сум. Розрахунок вартості правової допомоги не свідчить про передачу грошей і тому не є таким доказом (а.с. 114). Доводи скарги про те, що матеріальний стан у позивача погіршився внаслідок народження другої дитини та виникнення у позивача додаткових витрат по його утриманню - перебувають поза межами заявлених ОСОБА_4 до суду підстав свого позову, і тому відповідно до ст. 367 ЦПК України колегія суддів їх також відхиляє.

Таким чином, оскільки позивач не довів наявність передбачених у ст. 273 СК України підстав для зміни встановленого рішенням суду розміру аліментів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позову, який доводами скарги не спростований.

З огляду на те, що оскаржуване рішення ухвалене із дотриманням вимог закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2018 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 11 березня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді П.В.Кісь.

О.М.Хорошевський.