ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2505/19 Справа № 208/4202/18 Суддя у 1-й інстанції - Ізотов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у квартирі за адресою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилався на те, що в 1993 році сім`ї позивача, яка складалась з нього, ОСОБА_1 , дружини - ОСОБА_3 , їх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , було надане житло на підставі рішення райвиконкому м. Дніпродзержинська за адресою : АДРЕСА_1 . Квартиронаймачем є позивач, квартира трикімнатна, загальна площа квартири складає 57, 1 кв.м., житлова площа - 37, 5 кв.м. У 1993 році члени сім`ї позивача були зареєстровані за вказаною адресою. Після народження у ОСОБА_4 дітей - доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вони були також зареєстровані у спірній квартирі. У 1999 році відповідач уклав шлюб з ОСОБА_7 та перейшов проживати за місцем проживання та реєстрації дружини за адресою: АДРЕСА_8 , в якій проживає і на даний час. Залишаючи квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 забрав всі свої речі і більше ніколи не проживав у цій квартирі. Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом КП КМР «УКОЖФ» від 22.05.2018 року № 505. Відповідач ніколи не намагався повернутись для проживання у спірну квартиру. Відповідно до довідки КП КМР «УКОЖФ» від 05.06.2018 року № 1127/4, ОСОБА_2 протягом 2017-2018 років не звертався із заявами про перешкоджання йому у проживанні в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно довідки ГУНП в Дніпропетровській області Кам`янського відділу поліції від 18.06.2018 року відомості про звернення ОСОБА_2 з заявами про перешкоджання йому у проживанні у спірній квартирі відсутні. Зазначає, що відповідач не опікується вказаною квартирою, санітарно-гігієнічний стан квартири протягом всього часу користування підтримує тільки позивач, його дружина та їх донька, роблять ремонт, замінюють комунікації, підтримують квартиру в належному стані, як того вимагають обов`язки квартиронаймачів. Сплата всіх комунальних послуг та квартирна плата відбувається тільки за участю фактичних мешканців, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг. Крім того, позивач посилається на неможливість оформлення субсидії по сплаті комунальних послуг у зв`язку з реєстрацією в квартирі відповідача (а.с. 3-4).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовлено (а.с. 38-39).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 58-59).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику, як малозначна.

Відповідач скористався своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, та 01.04.2019 року подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що не втратив інтерес до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує комунальні послуги у розмірі, яка відповідає його частці, - 1/6 частини від розміру комунальних послуг, що підтверджується відповідними квитанціями, доданими до відзиву. Також відповідач зазначає, що не має іншого житла, крім квартири, в якій він зареєстрований, а тому визнання його таким, що втратив право користування квартирою, призведе до суттєвих порушень його прав. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано шість осіб, серед яких є і відповідач ОСОБА_2 Факт його тривалого непроживання за вказаною адресою підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи та сторонами не оспорюється.

Суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не втратив інтерес до спірної квартири, не змінював місце реєстрації з об`єктивної причини - відсутності згоди на це власника квартири АДРЕСА_9 , іншого житла, яке б належало йому на праві власності або користуванні, останній не має та може у будь-який час повернутись проживати за місцем реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що порушене право позивача фактично полягає у понесенні ним частки витрат відповідача на утримання наданої у користування квартири, при цьому, неприязних стосунків та інших обставин, що об`єктивно унеможливлюють їх спільне проживання, позивач не має та не заперечує проти проживання відповідача у спірній квартирі. За таких обставин суд вважав, що у даному випадку заявлені позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є непропорційними характеру порушеного права позивача та фактично позбавляє відповідача будь-якого офіційного місця реєстрації та законного права користування житлом, тоді як належним способом судового захисту порушеного права позивача було б звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів на утримання цієї квартири.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

3гідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах - воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Як вбачається з копії особового рахунку № НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 є квартиронаймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21).

Згідно інформації, що зберігається у відділі реєстрації місця проживання фізичних осіб адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради, місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 з 27.08.1993 року по теперішній час (а.с. 28).

З наданої відповідачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відомості про наявність у ОСОБА_2 нерухомого майна відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції про те, що у даному випадку заявлені позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є непропорційними характеру порушеного права позивача, що фактично позбавляє відповідача будь-якого офіційного місця реєстрації та законного права користування житлом. При цьому, матеріали справи не містять доказів, що відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин і втратив до неї інтерес.

Однак, висновки суду не перешкоджають звернутися позивачу з відповідним позовом до відповідача про стягнення компенсації за утримання спірної квартири у передбачений законом спосіб та порядок.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення позивачем обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: