ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-9712/02

Провадження № 22-ц/818/2649/19

29 травня 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря Чабан А.В.

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1

заінтересовані особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Немишлянському та Індустріальному районах м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 березня 2019 року в складі судді Бондарєвої І.В. по справі № 2-9712/02 за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця, заінтересовані особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Немишлянському та Індустріальному районах м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця, заінтересовані особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Немишлянському та Індустріальному районах м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 .

В обґрунтування скарги зазначає, що в Міжрайонному ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харків ГТУЮ у Харківській області перебуває виконавче провадження № 17315751 з примусового виконання виконавчого листа № 2-9712/02, виданого 27 грудня 2002 року Фрунзенським районним судом м. Харкова про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 17 грудня 2002 року та до досягненні дітьми повноліття.

07 вересня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості у розмірі 43321,49 грн. на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова державного виконавця є протиправною, оскільки заборгованість зі сплати аліментів виникла з 17 грудня 2002 року по 01 вересня 2018 року - до набрання чинності ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Просить визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 17315751 від 07 вересня 2018 року про накладення штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості у розмірі 43 321,49 грн.

Державний виконавець проти скарги заперечував. Аліменти нараховуються, виходячи з середнього заробітку населення району, оскільки боржник не працює.

Заінтересована особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась.

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 березня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що сукупний розмір заборгованості по аліментам ОСОБА_1 перевищує суму відповідних платежів за три роки, розмір якої боржником не оскаржений, то постанова про накладення штрафу винесена державним виконавцем правомірно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити скаргу.

Відповідальність у формі штрафу за таку несплату введена лише у 2018 році, отже він не міг передбачити настання такої відповідальності у зв`язку із несвоєчасністю сплати аліментів за період з 17 грудня 2002 року по 01 вересня 2018 року.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У пунктах 1,5 частини першої статті 3 цього Закону передбачено , що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

У статті 447 ЦПК України передбачається, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною 2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) й у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), а також від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18).

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи на виконанні в Міжрайонному ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харкова ГТУЮ у Харківській області перебуває виконавче провадження №17315751 з примусового виконання виконавчого листа №2-9712/02, виданого 27 грудня 2002 року Фрунзенським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання синів.

Відповідно до змісту положень ч.14 ст.71 Закону України Про виконавче провадження, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

07 вересня 2018 року старшим державним виконавцем Міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харків ГТУЮ у Харківській області винесено постанову ВП № 17315751 про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 43 321,49 грн., що становить 50% від суми заборгованості, яка за період з 17 грудня 2002 року по 01 вересня 2018 року складає 86642, 98 грн., на підставі ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене, спір з приводу правомірності дій державного виконавця при винесенні постанов про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі з роз`ясненням права на звернення до суду зі скаргою в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч. 1 п. 4, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Фрунзенського районного суду міста Харкова від 14 березня 2019 року скасувати.

Провадження за скаргою ОСОБА_6 Ілліча на постанову державного виконавця, заінтересовані особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Немишлянському та Індустріальному районах м.Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_2 закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2019 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко