ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року м. Київ

справа № 761/45251/16

провадження № 22-ц/824/5611/19

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (відповідач за зустрічним позовом)

відповідач - ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), що діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року у складі судді Осаулова А.А., повний текст складений 30.01.2019 року,

встановив:

У грудні 2016 позивач ПАТ «БМ Банк», правонаступником якого є АТ «ВТБ Банк», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , що діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Загоруйко Альона Юріївна, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання вчинити дії щодо реєстрації та звернення стягнення на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ПАТ «БМ банк» та ОСОБА_1 в лютому 2008 року було укладено кредитний договір № 435/060208, відповідно до умов якого останній отримав на умовах, визначених кредитним договором, грошові кошти у тимчасове платне користування у розмірі 132 000 доларів США, з кінцевою процентною ставкою у розмірі 16,21% річних та остаточним терміном повернення кредитних коштів до 03 лютого 2023 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань за яким між сторонами було укладено договір застави від 06 лютого 2008 року із подальшими змінами, згідно умов якого в заставу було передано майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_3 , будівництво якого не завершено, із відповідним кадастровим номером земельної ділянки. Після завершення будівництва будинку 01 листопада 2011 року ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказану квартиру. В подальшому, відповідач відчужив належну йому на праві власності спірну квартиру, уклавши договір дарування, що був направлений не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а на незаконний перехід права власності на квартиру до його малолітньої дочки ОСОБА_2

Банк, посилаючись на те, що у зв`язку з відчуженням спірної квартири на користь малолітньої ОСОБА_2 банк позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок єдиного майна відповідача, просив позов задовольнити.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «ВТБ Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В. про визнання договору застави недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що 06 лютого 2008 року між ПАТ «БМ банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір та договір застави № 435/060208, відповідно до якого в заставу було передано майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 , будівництво якого не завершено.

ОСОБА_1 вважає, що договір застави має бути визнаний судом недійсним з тих підстав, що на момент укладення спірного договору майнові права на об`єкт незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки.

Під час розгляду справи сторони звернулись до суду з заявами про застосування позовної давності до первісних та зустрічних позовних вимог.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року позов ПАТ «БМ Банк» задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 22 травня 2013 року, укладений ОСОБА_1 про передачу в дар ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 .

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , що проведена на підставі договору дарування від 22 травня 2013 року за реєстровим номером 1201.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічний позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 зазначає, що банком пропущено трирічний строк звернення до суду, адже про здійснення ним дарування спірної квартири своїй малолітній дочці позивач дізнався ще у травні 2013 року. Крім того, задовольнивши позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції обмежив права та охоронювані законом інтереси малолітньої дитини.

Відповідач також вважає, що спірним договором застави порушуються його права, оскільки, ні нотаріус, ні Банк не роз`яснили заставодавцю його права, не попередили про те, що його укладення суперечить законодавству.

У відзиві не апеляційну скаргу АТ «ВТБ Банк» вказує, що законодавець у законі України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наділив особу правом передати в іпотеку об`єкт незавершеного будівництва, який вона набуде у власність у майбутньому.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представники апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, просили задовольнити скаргу.

Представник третьої особи Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації апеляційну скаргу підтримав, вважав що вона підлягає до задоволення.

Інші учасників справи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 06 лютого 2008 року між ПАТ «БМ банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 435/060208, зі змінами та доповненнями до нього Додатковою угодою №1 від 12.02.2008 року та Додатковою угодою №2 від 29.07.2009 року, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_1 отримав на умовах, визначених кредитним договором, грошові кошти у тимчасове платне користування у розмірі 132 000 доларів США, з цільовим призначенням придбання нерухомості, з кінцевою процентною ставкою у розмірі 16,21% річних та остаточним терміном повернення кредитних коштів до 03 лютого 2023 року (а.с.9-20 т.1)

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Банком та ОСОБА_1 було укладено договір застави № 435/060208 від 06.02.2008 року, з відповідними змінами та доповненнями до нього, згідно умов якого в заставу було передано майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_3 , будівництво якого не завершено, із відповідним кадастровим номером земельної ділянки (а.с.22-27 т.1).

Згідно з п. 5.1.10 кредитного договору після отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що є предметом договору застави № 435/060208 від 06.02.2008, позичальник протягом місяця має оформити договір іпотеки нерухомого майна.

У п. 1.6 договору застави № 435/060208 від 06.02.2008 також передбачено, що в разі закінчення будівництва і одержання заставодавцем свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості, майнові права на який є предметом застави за цим договором, до виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором, збудований об`єкт нерухомості передається в якості забезпечення виконання зобов`язань, про що сторони укладають відповідний договір іпотеки та реєструють обтяження прав заставодавця на збудовану нерухомість в установленому законом порядку.

02 серпня 2011 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на збудовану квартиру АДРЕСА_3 , серії НОМЕР_2 , виданого 02 серпня 2011 Виконавчим органом Київської міської ради Головного управління житлового забезпечення (КМДА), на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 895-С/КІ від 27 липня 2011 року, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 01 листопада 2011 року, номер запису - 46308, в книзі 661-27, реєстраційний номер майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 35036169, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 31878046.

22.05.2013 року ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру відповідно до договору дарування квартири у власність обдарованої малолітньої ОСОБА_2 , 2011 року народження, законним представником якої була ОСОБА_3 (а.с.242-244 т.1).

Таким чином, судом встановлено, що умови кредитного договору та договору застави від 06.02.2008 року щодо зобов`язання про укладення договору іпотеки, після отримання відповідачем свідоцтва про право власності на збудовану квартиру, відповідачем ОСОБА_1 не виконані.

У зв`язку з утворенням боргу по кредитному договору, у січні 2012 року Банк звертався до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

В ході судового розгляду справи, відповідачем було погашено прострочену заборгованість по кредиту, тому ухвалою суду від 10.01.2013 року позовну заяву банку та зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою від 19.03.2012 року, а саме: арешт накладений на спірну квартиру АДРЕСА_3 (ухвала у справі № 2610/1302/2012) (а.с.47-49 т.2)

Повторно, у червні 2013 року Банк звернувся до суду про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 за договором кредиту від 06.02.2008 року, й Рішенням суду від 17.01.2014 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.04.2014 року, було стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 158 637, 82 доларів США (в тому числі стягнуто строкову заборгованість в розмірі 108 896, 76 доларів США основного боргу, 9 132, 63 доларів США по процентах; прострочену заборгованість та штрафні санкції) (а.с.36-44 т.1).

Виконавчий лист пред`явлений банком до примусового виконання, постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 28.11.2014 року (ВП № 43376729) було повернуто стягувану у зв`язку з тим, що майно, належне боржникові відсутнє (а.с.45 т.1).

Зазначені обставини, встановлені судом фактично сторонами не заперечуються.

Крім того судом встановлено, що оспорюваний договір укладено на користь малолітньої дочки, якій було 3 роки, дочка сама там не проживає, у 3 роки не вправі самостійно розпорядитися своєю власністю, вона не сплачує комунальні послуги (не утримує цю нерухомість) та згідно обстеження житлових умов за адресою АДРЕСА_4 проведеного 15.03.2017 року Службою у справах дітей Шевченківської в місті Києві державної адміністрації в спірній квартирі проживає родина ОСОБА_5 (письмові пояснення ст. 246 том 1).

При цьому дарувальник ОСОБА_1 під час розгляду даної справи зазначив своє місце проживання у с.Радчиці Овруцького району Житомирської області, однак фактично там не проживає, а продовжує володіти та користуватися спірною квартирою (а.с.46, 117, 123 т.1).

Задовольняючи частково позов Банку, суд першої інстанції виходив з того, що укладення спірного договору дарування позичальником по кредитному договору на користь своєї малолітньої дочки свідчить про фіктивний перехід права власності до близького родича з наміром ухилитися від виконання кредитних зобов`язань перед банком, що є порушенням частини п`ятої статті 203 ЦК України та за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Свідомий намір невиконання зобов`язань по договору; приховування справжніх намірів учасників правочину є ознаками фіктивного правочину, а згідно з положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та в ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, сам відповідач ОСОБА_1 підтвердив свої наміри ухилитися від виконання кредитних зобов`язань перед банком у листі від 27.05.2013 року, направленому на адресу Банку, який приєднана до справи, де зокрема зазначено що він подарував квартиру своїй дитині, його дії обумовлені неможливістю домовитись з банком, і тепер банк буде сам зацікавлений найти компромісне рішення щодо перерахування заборгованості. (а.с.183 т.1).

Разом з тим, висновок суду про те, що немає підстав для застосування строків позовної давності до позовних вимог Банку, не можна визнати обґрунтованим.

Так, посилання суду першої інстанції на те, що порушення прав банку, які підлягають судовому захисту за даним позовом відбулось вже при виникненні у банку права вимоги щодо погашення кредитної заборгованості за рахунок застави, тобто в ході виконання судового рішення про стягнення, після набрання законної сили рішенням суду від 27.01.2014 року, на думку колегії суддів є безпідставним, оскільки в даному випадку, предметом спору, як зазначено у позові є порушення прав Банку пов`язаних невиконання Позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором та договором застави, оскільки у позові Банк посилався, що відповідач ОСОБА_1 діючи з метою ухилення від виконання своїх договірних зобов`язань, не надав позивачу, як заставодержателю відомості про зміни, що сталися в заставному праві, не виконав необхідні дії для забезпечення дійсності заставного майна, не уклав з Банком відповідний договір іпотеки та як наслідок, не було зареєстровано обтяження прав заставодавця на збудовану нерухомість в установленому закону порядку, що в подальшому дало змогу Позичальнику ОСОБА_1 укласти оспорюваний договір дарування збудованої за кредитні кошти квартири, що призвело до неможливості примусового виконання рішення суду від 27.01.2014 року за рахунок предмета заставного майна.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що про існування оспорюваного договору дарування позивача повідомив сам ОСОБА_1 , направивши до Банку лист від 27.05.2013 року, який Банком в цей день було отримано, де повідомив про укладення ним договору дарування спірної квартири (а.с.183 т.1).

При цьому зазначені обставини не спростовані позивачем Банком та на такі обставини Банк і не посилався.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином, позивач Банк звернувшись із даним позовом до суду 16 грудня 2016 року, пропустив строк на звернення до суду з даним позовом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції, заявляв клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 123 т.1).

Таким чином, вирішуючи спір суд першої інстанції, за умов того, що позовні вимоги обґрунтовані, на думку судової колегії неправильно встановив коли у позивача виникло право на звернення до суду з даним позовом, тому дійшов помилкового висновку, що позивач Банк не пропустив строк позовної давності, тому немає підстав для відмови у позові Банку.

З урахуванням викладеного, первісний позов Банку не підлягає задоволенню з підстав спливу строку позовної давності, заявленої стороною у справі, тому судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «БМ Банк» підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог Банку, рішення суду сторонами не оскаржується.

Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстави для визнання договору застави недійсним, оскільки в Законі України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наділено особу правом передати в іпотеку об`єкт незавершеного будівництва, який вона набуде у власність у майбутньому».

При цьому в п. 1.3 договору застави від 06.02.2008 передбачено, що право власності на об`єкт нерухомості, будівництво якого не завершено, виникає у заставодавця в майбутньому після завершення будівництва та введення його в експлуатацію, що не суперечить наведеним вимогам Закону.

Таким чином, колегія погоджується, що доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про невідповідність чинному законодавству оспорюваного договору застави від 06.02.2008 року не знайшли свого підтвердження, оскільки на час укладення спірного договору законом було передбачено право особи забезпечити свої зобов`язання шляхом передачі в іпотеку нерухомого майна, яке стане її власністю після укладення договору (в майбутньому).

За таких обставин, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :