КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/4788/17

номер провадження: 22-ц/824/1489/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Кашперської Т.Ц., Мережко М.В.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товарної біржі «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Людмила Олексіївна, ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , товарної біржі «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О., про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його двоюрідна сестра ОСОБА_4 , яка протягом останніх 30-35 років проживала у квартирі АДРЕСА_1 , що належала їй та її матері ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 січня 1994 року. Вказував, що після смерті ОСОБА_4 він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де йому стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності іншій особі. Зазначав, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що 13 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського округу Єременко Л.О. було зареєстровано право власності на вказану вище квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 1996 року №1-0251/96, виданого товарною біржею «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі».

Вказував, що він мав добрі стосунки із ОСОБА_4 і при спілкуванні з нею, вона та її мати жодного разу не згадували про відповідача, а також про те, що збираються продавати квартиру. Тому вважав, що зазначений договір купівлі-продажу квартири не укладався, а ОСОБА_2 не набув права власності на квартиру. Крім того, вказаний договір не було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_4 до смерті проживала в спірній квартирі та несла витрати по її утриманню, самостійно сплачувала рахунки за комунальні послуги. Також зазначав, що при реєстрації права власності на спірну квартиру приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Єременко Л.О. порушила вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Посилаючись на те, що вказаний вище договір купівлі-продажу квартири порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 , позивач просив визнати недійсним договір №1-0251/96 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 травня 1996 року та зареєстрований товарною біржею «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі» в журналі реєстрації біржових угод за №1-0251/96.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києвавід 15 серпня 2017 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 в якості третьої особи.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції 30 січня 2018 року після оголошення перерви у підготовчому засіданні у наступному судовому засіданні 26 квітня 2018 року не постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду, а відразу розпочав розгляд справи по суті, що не узгоджується з положеннями ст.200 ЦПК України. Вказує, що судом безпідставно було відмовлено у задоволенні усного клопотання представника позивача про залучення до участі у справі в якості третіх осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які подали заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 Зазначає, що суд не врахував, що за наявності заповіту спадкодавця можуть бути особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, а тому вважає, що розгляд справи без їх участі може порушувати їх права та обов`язки. Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що у матеріалах міститься лист комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 10 травня 2017 №02/10/00/1-22 про те, що ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі з 12 жовтня 1978 року та знята з реєстрації 08 лютого 1994 року у зв`язку з її смертю 21 січня 1994 року та не надав належної оцінки існуючій розбіжності у наявних у справі документах, а саме, довідці комунального концерну «Центр комунального сервісу» стосовно дати смерті ОСОБА_5 21 січня 1994 року та заяві ОСОБА_5 від 25 січня 2017 року про прийняття спадщини.

Також ОСОБА_1 подав до апеляційного суду письмові пояснення, у яких зазначає, що оскільки він подав заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 , то він є заінтересованою особою, яка має право на пред`явлення позову про недійсність правочину. Вказував, що про підтвердження факту родинних відносин з померлою ОСОБА_4 та факту прийняття ним спадщини після її смерті свідчать надані ним докази щодо організації ним поховання ОСОБА_4 , а також лист Центрального прикордонного архіву №Б-19652 від січня 2015 року, який отриманий його сином ОСОБА_8 з відомостями із особистої справи його діда ОСОБА_9 .

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Частинами 1 та 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності від 05 січня 1994 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була зареєстрована квартира АДРЕСА_1 .

15 травня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу №1-0251/96 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Договір вчинено на Київській біржі нерухомості «Джі-Ай-Пі» та підписаний сторонами.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу 13 вересня 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2

22 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір із застереженням про задоволення вимоги іпотекодержателя, за умовами якого на забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають із договору позики грошових коштів від 22 вересня 2016 року, ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 січня 2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 померла приблизно ІНФОРМАЦІЯ_7 що підтверджується даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть.

Після смерті ОСОБА_4 була заведена спадкова справа, з копії якої вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися: 26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 - двоюрідний брат, однак як вірно встановлено судом, будь-яких документів до заяви на підтвердження родинних стосунків позивач не надав; 20 січня 2017 року ОСОБА_6 - ступінь родинного зв`язку не вказано, документів не надано; 25 січня 2017 року ОСОБА_5 - дочка померлої, надала копію свідоцтва про смерть, в якому зазначено, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 16 лютого 2017 року ОСОБА_7 - на підставі заповіту від 06 липня 2004 року, складеного ОСОБА_4 .

Згідно інформаційної довідки від 01 листопада 2016 року, за даними Київського міського бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 січня 1994 року Фондом комунального майна Радянського району міста Києва.

Відповідно до листа комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 10 травня 2017 року у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_5 , з 12 жовтня 1978 року по 08 лютого 1994 року (знята з реєстрації в зв`язку зі смертю 21 січня 1994 року); ОСОБА_4 з 12 жовтня 1978 року по час надання довідки.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У пункті 5 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З урахуванням цих правових норм та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 15 травня 1996 року, ОСОБА_1 зазначав, що він є двоюрідним братом ОСОБА_4 , а оспорюваний договір купівлі-продажу квартири порушує його права та законні інтереси як спадкоємця ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що він є двоюрідним братом ОСОБА_4 та є її спадкоємцем.

Надані позивачем апеляційному суду документи, а саме: фотографії з місця поховання ОСОБА_4 ; свідоцтво про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно з яким батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_9 та ОСОБА_11 ; повторне свідоцтво про народження ОСОБА_8 , видане 09 квітня 2019 року у місті Самара Російської Федерації, згідно з яким батьками ОСОБА_8 є ОСОБА_1 та ОСОБА_12 ; лист з Центрального прикордонного архіву з відомостями із особистої справи ОСОБА_9 , 30 жовтня 1990 року, у якому зазначено, що батьки ОСОБА_9 , а саме, ОСОБА_13 , 1870 року народження та ОСОБА_1 , 1879 року народження, крім нього мали ще 4 дітей, серед яких рідна сестра ОСОБА_9 - ОСОБА_14 , 1907 року народження; ксерокопію першої сторінки паспорта ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( місто Воронеж , Росія); витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження № 0015069, у своїй сукупності не доводять, що ОСОБА_1 є двоюрідним братом ОСОБА_4 та є її спадкоємцем.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_14 , 1907 року народження, уклала шлюб з ОСОБА_15 , під час перебування в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_6 у місті Воронежі народилась дочка ОСОБА_4 , яка, відповідно, є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки доказів укладення шлюбу між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також доказів того, що ОСОБА_4 була дочкою ОСОБА_14 , матеріали справи не місять. Наведені обставини є припущенням позивача, а рішення суду відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири були порушені, невизнані або оспорені його права, свободи чи інтереси.

Послання в апеляційній скарзі на наявність розбіжностей в офіційних документах щодо дати смерті ОСОБА_5 та обставини подання нею заяви про прийняття спадщини, не впливають на правильність висновку суду про відмову в позові ОСОБА_1 з підстав недоведеності порушення його прав, внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції 30 січня 2018 року після оголошення перерви у підготовчому засіданні у наступному судовому засіданні 26 квітня 2018 року не постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду, а відразу розпочав розгляд справи по суті, що не узгоджується з положеннями ст.200 ЦПК України, то вказані порушення норм процесуального права не призвели до невірного вирішення справи та не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

При цьому колегія суддів враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що апеляційним судам необхідно враховувати, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді