КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №759/9446/15-ц

06 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Пікуль А.А.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника Акціонерного товариства «Альфа Банк» адвоката Воронцової Марини Володимирівни та представника ОСОБА_1 адвоката Москаленка Ігоря Олексійовича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, визнання недійсним договору поруки, визнання недійсним договору іпотеки та стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

11 червня 2015 року Публічнеакціонерне товариство «Альфа Банк» звернулось до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 25.05.2007 між ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №800000308 за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 60000 дол. США, а відповідачка зобов`язалася повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до договору.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором 25.05.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №800000308-П, за умовами якого поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому.

Банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, проте відповідачі свої зобов`язання належним чином не виконували у результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 792 774 грн. 83 коп.

Ураховуючи наведене, просило суд стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 792774 грн. 83 коп. та судовий збір по справі у розмірі 3654 грн.

Також 16.11.2015 року, в судовому засіданні було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, визнання недійсним договору поруки, визнання недійсним договору іпотеки та стягнення грошових коштів.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовувала тим, що у змісті договору про надання споживчого кредиту та договору про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, відповідачем було замовчено обставини, які б вплинули на укладення позичальником відповідного договору та, володіючи інформацією про які позичальником не уклався б даний договір. Також між відповідачем та позивачем було погоджено лише базові умови кредитування, викладені у кредитному договорі, про усі інші умови позивач не був повідомлений, виключно внаслідок чого і було укладено даний кредитний договір.

З урахуванням наведеного та заяви про збільшення позовних вимог просила суд:

визнати недійсним з моменту вчинення договір про надання споживчого кредиту №800000308 від 25.05.2007 року;

визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки №800000308-И від 25.05.2007 року та скасувати заборону відчуження нерухомого майна зазначеного в іпотечному договорі №800000308-И від 25.05.2007 року та зареєстрованого в реєстрі № кдз 2482;

визнати недійсним з моменту вчинення договір поруки №800000308-П від 25.05.2007, укладений між відповідачем та гр. ОСОБА_2 ;

стягнути з відповідача на користь позивача за недійсним кредитним договором №800000308 від 25.05.2007 суму коштів у розмірі 8566 доларів США 87 центів, а також 3030 грн. як комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, визнання недійсним договору поруки, визнання недійсним договору іпотеки та стягнення грошових коштів відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 02 травня 2019 року представник Акціонерного товариства «Альфа Банк» направив апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог первісного позову банку та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення первісних позовних вимог у повному обсязі. В іншій частині оскаржуване рішення суду просить залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалене без повного дослідження всіх обставин справи та з порушенням норм законодавства. Зазначив, що розмір заборгованості підтверджено належними доказами, а саме розрахунком заборгованості та виписками. Відповідачами не надано жодного доказу на спростування розміру заборгованості, також не заперечувався факт отримання кредиту в сумі 60000 дол. США. Крім того, позичальник частково сплачував заборгованість до 27.01.2015 року, що також свідчить про визнання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором та виконання ним частково умов договору . Безпідставним є висновок суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутній графік платежів по кредиту, оскільки умовами кредитного договору передбачено сплату заборгованості щомісяця до 25 числа кожного місяця рівними частинами в розмірі 1290 дол. США. Також сторонами узгоджено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами у відповідний період та у відповідному розмірі та розмір пені. За таких обставин вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованою та підтверджується належними доказами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 16 квітня 2019 року представник ОСОБА_1 адвокат Москаленко Ігор Олексійович направив апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначав, що кредитний договір не відповідає вимогам законодавства та має бути визнаний недійсними з підстав використання банком нечесної підприємницької практики та введення позичальника в оману. Ще однією підставою для визнання кредитного договору недійсним є порушення банком ст.99 Конституції України, ст. 192 ЦК України, Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року та статей 47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки дозвіл НБУ №61-4 надано 25.06.2007 року, генеральна ліцензія №61 видана банку лише 05.10.2011 року, тобто, вже після укладення кредитного договору, що свідчить про відсутність у відповідача на момент укладення кредитного договору, як правових підстав так і повноважень на його укладення.

Також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом не надано оцінки висновку судового експерта №2174 від 27.03.2017 року, а також абсолютно не обґрунтовано висновок суду про відхилення даного висновку. Звертає увагу на те, що висновок судового експерта №2174 від 27.03.2017 року підтверджує доводи, викладені в зустрічній позовній заяві, а саме факт приховування банком від позичальника повної та об`єктивної інформації щодо кінцевої вартості кредиту та введення в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

У відзиві на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа Банк» ОСОБА_1 посилається на безпідставність вимог апеляційної скарги банку. Зауважує, що висновком судового експерта №2174 від 27.03.2017 року підтверджено необґрунтованість вимог позивача, а також порушення ним її прав, як споживача послуг банку. Вважає, що підставою для відмови в задоволенні первісного позову є порушення банком ст.99 Конституції України, ст. 192 ЦК України,Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст.ст.47,49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", оскільки дозвіл НБУ №61-4 видано банку 25.06.2007 року, тоді як кредитний договір укладено 25.05.2007 року, тобто за місяць до отримання відповідного дозволу. Отже ПАТ "Альфа-Банк" не мало права на укладення кредитного договору про надання кредиту в іноземній валюті.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Москаленко Ігор Олексійович, який представляє також інтереси ОСОБА_2 повністю підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити. Також просили залишити без задоволення апеляційну скаргупредставника Акціонерного товариства «Альфа Банк».

Представник Акціонерного товариства «Альфа Банк» в судове не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа Банк» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.05.2007 між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №800000308, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 60000 доларів США, із кінцевим строком повернення до 25.05.2012 року, процентна ставка 10,50% річних, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах , що передбачені договором та додатком №1 до нього, графіком погашення кредиту. (а.с. 3-11)

09.04.2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №800000308 від 25.05.2007 року, в якому сторони погодили викласти п 2.2 розділу №1 кредитного договору у наступній редакції: процентна ставка з 25.05.2007 по 24.09.2008 складає 10,5% річних, з 25.09.2008 по 24.04.2009 складає 14,5% річних, з 25.04.2009 по 24.04.2010 складає 7,55% річних, з 25.04.2010 складає 15,10% річних. Змінено дату остаточного повернення кредиту на 25.05.2022.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25.05.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №800000308-П, за умовами якого останній поручився за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому (а.с. 17-18).

09.04.2009 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством " Альфа-Банк" було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки № 800000308-П від 25.05. 2007 року, за мовами якого поручитель поручається за виконання боржником зобов`язань, шо виникли на підставі основного договору ( включаючи, зокрема, договір про внесення змін і доповнень № 1 від 09.04.2009 року до кредитного договору № 80000308 від 25.05.2007 року) або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Також 25.05. 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №800000308-И, за умовами якого, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, було передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.78-79)

Звертаючись до суду з даним позовом до відповідачів, Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» посилалося на те, що банк виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі, надав позичальнику грошові кошти в сумі 60 000 доларів США, проте відповідачі свої зобов`язання за кредитним договором та договором поруки належним чином не виконували у результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 792 774 грн. 83 коп., яку й просило стягнути з відповідачів солідарно на свою користь.

Відмовляючи в задоволенні вимог первісного позову банку про стягнення заборгованості за кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих суду та досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що документально обґрунтована сума заборгованості за кредитним договором станом на 25.04.2015 року відсутня.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

У силу статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Однак, в порушення умов кредитного договору та чинного законодавства України Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні оформлені відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ з організації касової роботи банків в тому числі Постанови Правління НБУ №337 від 14.08.2003 та Постанови Правління НБУ №566 від 30.12.1998, документальні підтвердження видачі кредитних коштів позичальнику, тобто відсутня заява на видачу готівки, підписана позичальником, у розмірі 60000 доларів США за кредитним договором №800000308 від 25.05.2007, виписки по рахунках щодо обліку заборгованості за відсотками за користування кредитом; виписки по рахунках щодо обліку простроченої заборгованості за кредитом та виписки по рахунках щодо обліку прострочених нарахованих відсотків за кредитом.

Надання кредиту передбачено п.2.6 розділу №1 кредитного договору №800000308 від 25.05.2007: порядок надання кредиту. Кредит надається позичальнику в готівковій формі через касу кредитора, крім того, відповідно до 3.2 розділу №2 кредитного договору №80000308 від 25.05.2007, днем надання кредиту вважається день отримання кредитних коштів в касі банку (або зарахування коштів на поточний рахунок позичальника) в порядку, передбаченому розділом №1».

При цьому, судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що у відповідності до положення пункту 5.6 Постанови Правління Національного банку України № 254 від 18 квітня 2003 року «Про затвердження положення про організацію операційної діяльності в банках», виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій.

У матеріалах справи міститься виписка по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 25.05.2007 по 25.04.2015, з якого вбачається, що в касу банку на рахунок № НОМЕР_2 передані кошти в сумі 60000 доларів США. (еквівалент 303000 грн. 00 коп.) на ім`я ОСОБА_1 , призначенням платежу «Надання кредиту за кредитним договором №800000308 від 25.05.2007».

За таких обставин, колегія суддів вважає надану виписку з особового рахунку ОСОБА_1 належним та допустимим доказом, що підтверджує виконану 25 травня 2007 року операцію з виплати позичальнику суми кредитних коштів готівкою через касу банку.

Крім того, факт виконання банком взятих на себе зобов`язань за кредитним договором щодо видачі кредитних коштів в сумі 60000 доларів США не заперечується відповідачами та підтверджується частковим погашенням заборгованості з боку позичальника з 2007 року по 27.01.2015 року.

Разом з тим, встановлено, що в порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання в повному обсязі не виконувала, внаслідок чого станом на 25.04.2015 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 792 774,83 грн., яка складається із: простроченої заборгованості у розмірі 33 356 доларів США 82 центи, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 751 564 грн. 61 коп., заборгованості по відсотках 1259 доларів США 23 центи, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 28371 грн. 79 коп. та пені в сумі 569,81 доларів США, що офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 12838,43 грн. (а.с. 24 том 1)

У зв`язку з наявністю заборгованості за кредитним договором, позивач надсилав на адресу відповідачів вимоги про дострокове повернення кредиту вих.№45762-102 б/б від 21.05.2015, які залишилися без виконання. (а.с. 21-23 том 1)

При вирішенні спору колегією суддів враховується, що порядок погашення заборгованості регулюється п. 2.7 договору, згідно якого, платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюється щомісячно: у разі сплати у валюті кредиту 25 числа кожного місяця рівними частинами у розмірі 1290 доларів США 00 центів; у разі сплати в іншій валюті рахунку 24 числа кожного місяця у сумі, розрахованій у порядку та на умовах, визначених цим договором».

Розмір процентів за користування коштами погоджено сторонами у п.2,2 та п.2.9. кредитного договору та становить 10,50% річних.

Договором про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №800000308 від 25.05.2007 року від 09.04.2009 року сторонами досягнуто згоди змінити п.2.2. розділу №1 («Базові умови кредитування») кредитного договору та викласти його в наступній редакції: процентна ставка з 25 травня 2007 року включно по 24 вересня 2008 року включно складає 10,5 % річних, з 25 вересня 2008 року включно по 24 квітня 2010 року включно складає 7,55% річних. Також визначено випадки сплати процентної ставки в розмірі 15,10 % річних. Змінено дату остаточного повернення кредиту на 25.05.2022 року.

З урахуванням наявності підписаного сторонами договору про внесення змін і доповнень №1 від 09.04.2009 року до кредитного договору №800000308 від 25.05.2007 року, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про підняття відсоткової ставки банком в односторонньому порядку та відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині, оскільки сторони правочину, керуючись принципом свободи договору, досягли згоди на підняття відсоткової ставки в тому вигляді, як зафіксовано в договорі про внесення змін і доповнень №1 від 09.04.2009 року, про що свідчить їх підпис, й даний договір не оспорювався сторонами та не визнавався недійсним в судовому порядку.

Також у п.3.6. розділу №2 кредитного договору №800000308 від 25.05.2007 року визначено, що в разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов`язання в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно умов цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору пеню в розмірі 1% (один) відсоток від простроченої суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого банком станом на 25.04.2015 року, заборгованість відповідачів за кредитом становить 792 774,83 грн., яка складається із: простроченої заборгованості у розмірі 751564 грн. 61 коп., заборгованості по відсотках в розмірі 28371 грн. 79 коп. та пені в сумі 12838,43 грн.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Відповідачами не надано власного розрахунку заборгованості з обґрунтуванням його правильності та повноти, на спростування розрахунку, наданого банком.

При цьому, висновок судового експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №2174 від 27.03.2017 року колегією суддів оцінюється з урахуванням положень статті 110 ЦПК України, якою визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

За результатами експертного дослідження експерт не зміг визначити документально обґрунтовану суму заборгованості.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову банку про стягнення заборгованості, в основу оскаржуваного рішення поклав висновок експерта, не звернувши увагу на те, що саме на суд покладено обов`язок по визначенню розміру заборгованості в разі її наявності.

З урахуванням того, що відповідачами не спростовано розмір заборгованості заявлений банком та не доведено її іншого розміру чи відсутності, наданий банком розрахунок колегією суддів перевірений з урахуванням всіх наданих доказів, доводів та заперечень сторін, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вказаного розрахунку, задоволення апеляційної скарги банку та про скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» та стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором №800000308 від 25.05.2007 року в сумі 792 774,83 грн., яка складається із: простроченої заборгованості по тілу кредиту у розмірі 751 564 грн. 61 коп., заборгованості по відсотках в розмірі 28371 грн. 79 коп. та пені в сумі 12 838,43 грн.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, визнання недійсним договору поруки, визнання недійсним договору іпотеки та стягнення грошових коштів, ОСОБА_1 посилалася на те, що в момент підписання кредитного договору вона була введена в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки кредиту. Також у банку на момент укладення оспорюваного кредитного договору були відсутні правові підстави та повноваження на надання кредиту в іноземній валюті з огляду на відсутність генеральної ліцензії.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності та необгрунтованості вказаних позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воля. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Не є підставою для скасування рішення суду в частині відмови задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , про те, що кредитний договір суперечить нормам законодавства, оскільки кредит наданий позивальнику в іноземні валюті- в доларах США, з огляду на наступне.

У п. 2 кредитного договору сторони погодили валюту кредиту та розмір в якому вона надається, а саме 60000 доларів США

У відповідності дост.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України - сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, період сплати тіла, процентів, інших платежів, розмір щомісячного платежу, що і було передбачено сторонами при укладенні кредитного договору - отримання кредиту, його погашення, сплати відсотків в доларах США на виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором позивачем з метою зарахування обов`язкових платежів відповідно до умов кредитного договору відкрито рахунок в іноземній валюті, що повністю відповідає чинному законодавству та умовам кредитного договору.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов`язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом.

Відповідно видача кредиту, внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, процентів, інших обов`язкових платежів в валюті зобов`язання - долар США є правомірним.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21.08.2001 за №730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

За вказаних вище обставин та за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних вище операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

З наданих доказів вбачається, що на час укладення кредитного договору ЗАТ «Альфа-Банк» мав банківську ліцензію за номером 61, видану 3 грудня 2001 року Національним банком України, на здійснення банківських операції, передбачених частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Окрім того, 3 грудня 2001 року Національним банком України було видано дозвіл за номером 61-3 на право здійснення Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» банківських операцій, в тому числі й операції з валютними цінностями.

Наведеними обставинами спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що на час укладення оспорюваних договорів 25.05. 2007 року у банку не було повноважень для надання кредиту в іноземній валюті, так як дозвіл НБУ №61-4 надано 25.06.2007 року, генеральна ліцензія №61 видана лише 05.10.2011 року, тобто, вже після укладення кредитного договору, оскільки на час укладення цих договорів банк мав банківську ліцензію №61, видану 03 грудня 2001 року та дозвіл НБУ №61-3 від 03 грудня 2001 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що на момент укладення оспорюваного правочину банк мав усі необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак, відсутні законні підстави для визнання кредитного договору недійсним, як такого, що вчинений банком без відповідного дозволу (ліцензії) й укладення ним кредитної угоди з ОСОБА_1 в іноземній валюті не суперечило вимогам діючого законодавства України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, судом першої інстанції вірно враховано наступне.

Пунктом 1 кредитного договору визначено, що цей договір складається з двох розділів, які нероздільно пов`язані між собою. Договір вважається укладеним за умови підписання сторонами обох розділів цього договору, включаючи всі додатки до нього.

Відповідно до п. 2.1 розділу №2 позичальник гарантує, що перед укладенням договору він в повній мірі ознайомлений з умовами надання кредиту, у тому числі загальною вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, а також іншою інформацією згідно з вимогами чинного законодавства про захист прав споживачів. Він усвідомлює свої дії, якими може свідомо керувати, та не перебуває під впливом помилки, обману, насилля, погрози, тяжкої обставини.

Також у п.10.3. розділу №2 сторони засвідчили, що всі умови даного договору їм зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

09.04.2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №800000308 від 25.05.2007, де сторони погодили викласти п 2.2 Розділу №1 кредитного договору у наступній редакції: процентна ставка з 25.05.2007 по 24.09.2008 складає 10,5% річних, з 25.09.2008 по 24.04.2009 складає 14,5% річних, з 25.04.2009 по 24.04.2010 складає 7,55% річних, з 25.04.2010 складає 15,10% річних. Змінено дату остаточного повернення кредиту 25.05.2022. Викладено додаток №1 до Кредитного договору у новій редакції.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про одностороннє підняття банком відсоткової ставки та не ознайомлення її з сукупною вартістю кредиту.

Згідно частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, сума кредиту та детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що ОСОБА_1 , перед укладенням кредитного договору, було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договору, так і з сукупною вартістю кредиту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 знала про вищезазначені договірні умови та свідомо погоджувалася з ними, про що свідчить п. 2.1 розділу №2 відповідно до якого остання була ознайомлена як з умовами кредитування в повному обсязі, так і з сукупною вартістю кредиту.

Також сторонами було підписано додаток №1 до кредитного договору в якому відображено графік погашення заборгованості та міститься інформація щодо сукупної вартості споживчого кредиту, процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг.

Таким чином, оспорюваним кредитним договором до відома позивачки у необхідному обсязі була доведена передбачена законом інформація щодо умов кредитування, зокрема щодо суми кредиту, строку, на який кредит одержано, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить її підпис на оспорюваному договорі.

З урахуванням наведеного, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що її не було повідомлено в письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що порушує її права споживача банківських послуг.

Також не є підставою для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що кредитний договір має бути визнаний недійсними з підстав здійснення банком нечесної підприємницької практики та введення її в оману, з огляду на наступне.

Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Відповідно ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є наявність у відповідача, на момент укладення кредитного договору, умислу на введення в оману ОСОБА_1 , а тому обов`язок доказування наявності такого умислу покладається саме на неї.

Відповідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, ОСОБА_1 не було надано суду доказів того, що банк при укладенні договору кредиту здійснював нечесну підприємницьку практику, а також, що її було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Також суд першої інстанції вірно зазначив в рішенні, що у разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_1 мала можливість скористатися правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, зазначеним правом не скористалася, кредитними коштами користувалася та частково погашала заборгованість.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не враховано висновку судового експерта №2174 від 27.03.2017 року, який, в свою чергу, підтверджує доводи, викладені в зустрічній позовній заяві, про приховування банком від позичальника повної та об`єктивної інформації щодо кінцевої вартості кредиту та введення в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Положеннями статті 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Оцінюючи висновок судового експерта №2174 від 27.03.2017 року в сукупності з іншими доказами справі, колегія суддів враховує, що вказана експертиза проводилась на предмет правильності нарахування ПАТ «Альфа-Банк» кредитних платежів за кредитним договором № 800000308від 25.05.2007 рокуі жодним чином не підтверджує та не спростовує наявність обставин щодо невідповідності кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається апелянт.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічної позовної вимоги про визнання недійсним кредитного договору з огляду на не надання суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог та викладених у зустрічному позові обставин.

З урахування викладеного, підстави для задоволення решти вимог про визнання недійсним договорів іпотеки, поруки та стягнення коштів, які є похідними, теж відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Москаленка Ігоря Олексійовича.

У свою чергу, як зазначалося вище, підлягає задоволенню апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа Банк», рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» та стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором №800000308 від 25.05.2007 року в сумі 792 774,83 грн., яка складається із: простроченої заборгованості по тілу кредиту у розмірі 751 564 грн. 61 коп., заборгованості по відсотках в розмірі 28371 грн. 79 коп. та пені в сумі 12 838,43 грн.

Також з матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Альфа Банк» сплачено 3654 грн. за подання позовної заяви та 5481 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 9135 грн.

Тому, у відповідності до ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» підлягають стягненню судові витрати в розмірі по 4567,50 грн. з кожного.

Керуючись статтями 526, 553, 554, 610, 611, 1054 ЦК України, ст.ст. 141,367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Москаленка Ігоря Олексійовича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа Банк» задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в частині

відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» () заборгованість за кредитним договором №800000308 від 25.05.2007 року в сумі 792 774,83 грн., яка складається із: простроченої заборгованості по тілу кредиту у розмірі 751 564 грн. 61 коп., заборгованості по відсотках в розмірі 28371 грн. 79 коп. та пені в сумі 12838,43 грн.

В частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, визнання недійсним договору поруки, визнання недійсним договору іпотеки та стягнення грошових коштів рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа Банк» () по 4567,50 грн. судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: