Справа № 241/136/19
Провадження № 2/241/179/2019
06.06.2019 року Першотравневий районний суд Донецької області
головуючого судді Чудопалової С.В.,
при секретарі Небиліченко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Мангуш цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -
23.01.2019 позивач ОСОБА_1 звернулася до Першотравневого районного суду Донецької області із позовом до неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_4 ., третя особа - Служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , мотивований тим, що згідно договору купівлі-продажу від 19.08.1996, зареєстрованому в реєстрі за № 486, належить вищевказаний будинок, у якому зареєстровано її, ОСОБА_1 , онука ОСОБА_5 , його дружину - ОСОБА_4 , правнука ОСОБА_6 та правнучку ОСОБА_7 . У 2014 році онук ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною і дітьми виїхали з даного будинку у невідомому напрямку і з того часу у її будинку не проживають. Відповідачі зареєстровані у будинку за їх проханням. Неодноразово вона зустрічала онука ОСОБА_5 та телефонувала йому, просила знятися з реєстрації, однак він на її вимоги не реагує. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 19.11.2018 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право користування житловим прміщенням - будинком АДРЕСА_1 . З цим рішенням вона звернулася до управління соціального захисту населення для отримання субсидії, але їй повідомили, що субсидію вона отримати не може, оскільки у будинку залишились зареєстрованими неповнолітні діти, які фактично не проживають у будинку. Факт їх непроживання у будинку з 2014 року, тобто більше ніж один рік без поважної причини, підтверджується актами депутата Комишуватської сільської ради Будюк О.О. від 02.09.2016, 12.09.2017, 06.09.2018. Тому просить визнати їх такими, що втратили право користування даним будинком.
Ухвалою судді від 18.02.2019 відкрито провадження у даній цивільній справі.
Ухвалою суду від 15.03.2019 закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду.
Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність у зв`язку з незадовільним станом здоров`я. На позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідачі та їх законний представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило.
Представник третьої особи служби у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації Головня І.А. надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги не підтримала, просила суд ухвалити рішення, виходячи із найкращих інтересів дітей.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши надані докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі догору купівлі-продажу від 19.08.1996 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).
Відповідно до адресної картки будинку АДРЕСА_1 , у даному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 10).
Згідно актів депутата Комишуватської сільської ради Будюк О.О. від 02.09.2019, 12.09.2017, 06.09.2018, у будинку АДРЕСА_1 на момент перевірки будинку, власницею якого є ОСОБА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , 2005 року народження, ОСОБА_7 , 2006 року народження, які з 2014 року у ньому не проживають (а.с. 11-13).
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.
Отже, спір виник між позивачем і відповідачами, які є членами сім`ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст. 405 ЦК України.
Відповідно до норми цієї статті члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна..
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Судом встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 значаться зареєстрованими неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які були зареєстровані в будинку як правнуки власника, і які в контексті ст. 64 ЖК України, не є членом сім`ї власника будинку. Проте, вони, як діти онука власника спірного будинку, мають право на користування ним, однак в силу свого віку змушені були виселитись у зв`язку із переїздом їх батьків в інше місто проживання. Надана позивачем копія виписки з поквартирної картки будинку АДРЕСА_2 округу не містить відомостей про зареєстроване місце проживання дітей, оскільки з даної картки вбачається, що неповнолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мали тимчасову реєстрацію у даному будинку, і яка 07.07.2018 закінчилась (а.с. 14). Інших доказів того, що відповідачі забезпечені житлом, позивачем суду не надано,а тому доводи позивача про те, що оскільки з 2014 року неповнолітні ОСОБА_7 і ОСОБА_2 не проживають в належному позивачу будинку та зареєстровані у ньому лише формально, а тому вважаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 цієї конвенції).
Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Суд приходить до висновку, що визнання неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою, суду не надано.

Отже, сам по собі факт непроживання неповнолітніх у спірному будинку з 2014 року не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки через свій вік вони не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування належним їх прабабусі житлом.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 27.12.2018 у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18).

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в про визнання неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є передчасними і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, 391, 405 ЦК України, 156 ЖК УРСР, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - відмовити у повному обсязі.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, який його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 11.06.2019.

Суддя С.В. Чудопалова