Справа № 462/4717/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Колобич О.О.

з участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові справу за позовом ОСОБА_1 Онуфріїнви до ОСОБА_3 та ОСОБА_6, третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою та прибудинковою територією та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивачка у серпні 2018 року звернулася у суд з позовом, в якому просить зобовязати відповідачів усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві приватної власності квартирою №4 у будинку №2 по вул. Слюсарській у м.Львові і прибудинковою територією вказаного будинку шляхом зобов»язання відповідачів надати їй ключі від брами металевої огорожі спільного подвіря будинку по вул.Слюсарській, 2 у м.Львові та стягнути з відповідачів 10000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1, в якій вона проживає з 1958 року. Окрім неї, у вказаному будинку проживає ще три сімї. Прибудинкова територія, а саме подвіря, а також окремий вихід із квартир №3 та №4 знаходиться у спільному користуванні мешканців будинку. Вихід із будинку на вулицю Слюсарську здійснюється через спільне подвіря та браму металевої огорожі, яка була самовільно встановлена замість старої спільної хвіртки її сусідами із квартири №3 - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 3 травня 2018 року відповідачами самовільно замінено замок спільної брами металевої огорожі з виходом на вулицю Слюсарську, тим самим позбавлено її можливості вільно користуватися як належною їй квартирою №4, так і спільним виходом з будинку. На даний час, щоб вийти з будинку на вулицю вона вимушена користуватися вузьким отвором в старій металевій сітці, що розташована зі сторони вулиці Машиністів. При цьому, брама металевої огорожі спільного користування з виходом на вулицю Слюсарську залишається постійно закритою, ключі від брами знаходяться у відповідачів, які на її прохання надати ключ від цієї брами не реагують, вважаючи, що вона не має жодних законних прав користуватися спільним виходом на вулицю Слюсарську. Окрім того, що вона не має доступу до свого законного житла, такого доступу не мають також її знайомі, друзі, працівники комунальних служб. 14.05.2018 року та 05.05.2018 року вона зверталася у Залізничну районну адміністрацію та Залізничний ВП ГУНП у Львівській області з проханням вжити заходів щодо порушення відповідачами її законних прав та інтересів, однак ключі від спільної брами металевої огорожі їй так і не надано. Своїми діями ОСОБА_3 та ОСОБА_6 грубо порушили її законне право вільного користування належним їй майном, чим також спричинили їй і моральної шкоди. Так, внаслідок протиправних дій відповідачів у неї різко погіршився стан здоровя, порушився звичний ритм життя, пропав сон, у звязку з чим вона вимушена постійно лікуватися та приймати ліки. В день самовільної заміни замка вона зазнала сильних душевних страждань, у неї підвищився артеріальний тиск, погіршилося самопочуття, як наслідок 22 травня 2018 року вона звернулася за медичною допомогою з приводу гіпертонічного кризу і в подальшому з 5 по 12 червня 2018 року знаходилася на денному стаціонарі з діагнозом гіпертонічного захворювання та тахікардії. Окрім цього, вона являється одинокою людиною пенсійного віку, веде спокійний спосіб життя і вже понад три місяці вимушена докладати чималі зусилля з проходом до свого будинку через вузький отвір в старій металевій сітці. Вважає, що таким відношенням до неї відповідачів також порушується її людська честь і гідність. Спричинену їй моральну шкоду оцінює в розмірі 10000 грн. За наведеного, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково пояснили, що сторони проживають у чотирьохквартирному будинку по вул.Слюсарській, 2 у м.Львові. Власниками квартир визначено певний порядок користування прибудинковою територією, за яким позивачка та відповідачі спільно користуються проходом на вулицю Слюсарську. У 2010 році відповідачі самочинно встановили металеву огорожу з брамою на фундаменті по вул.Слюсарській, 2 у м.Львові замість сітчастої огорожі, надавши позивачці ключ від брами цієї огорожі. Позивачка є одинокою особою і часто хворіє, чому надала дублікати ключів від брами своєму брату та одному знайомому. У травні 2018 року відповідачі самовільно замінили замок у брамі металевої огорожі та відмовляються надати позивачці ключ від брами, в результаті чого позивачка вимушена проходити на вулицю через вузький отвір в старій металевій сітці, що розташована зі сторони вулиці Машиністів. Таким чином, своїми неправомірними діями відповідачі чинять позивачці перешкоди у користуванні належною їй квартирою та прибудинковою територією. Просять позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник позову не визнали, надали пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву та додатково зазначили, що дійсно відповідачі та позивачка до травня 2018 року користувалися спільним входом/виходом через браму металевої огорожі на вулицю Слюсарську, при цьому позивачка мала ключі від брами. Однак, позивачка зробила дублікати ключів та роздала їх стороннім особам, які приходили до неї у нетверезому стані, порушуючи загальновідомі правила поведінки. Між тим, відповідачі просили позивачку не роздавати ключі від брами стороннім особам, що вона ігнорувала. В подальшому, відповідачі, побоюючись за свою безпеку та безпеку своїх трьох малолітніх дітей, вимушені були змінити замок у брамі металевої огорожі, з метою запобігання проникненню сторонніх осіб на прибудинкову територію. Однак така заміна замка жодним чином не позбавила позивачку доступу до її житла чи прибудинкової території, оскільки позивачка користується отвором в металевій сітці, що розташована зі сторони вулиці Машиністів. За наведеного, просять в позові відмовити.

Відповідача ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомила і суд вважає за можливе розглянути справу без її участі.

Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради зазначила, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 8 жовтня 2012 року зобовязано ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 демонтувати металеву огорожу з листової сталі на фундаменті, самочинно встановлену взамін існуючої сітчастої огорожі на вул.Слюсарській, 2 у м.Львові. Однак дана металева огорожа на фундаменті не демонтована по даний час. Разом з тим, вважає, що діями відповідачів порушено законні права та інтереси позивачки. У вирішенні даного спору покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи №2-1591/11, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша ст.316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує (частини перша - четверта ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ст.321 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Дане положення відповідає п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року, де вказано, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Як встановлено судом, позивачка ОСОБА_1 проживає у квартирі №4 чотирьохквартирного будинку №2 по вул.Слюсарській у м.Львові, яка належить їй на праві приватної власності, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживають у квартирі № 3 вказаного будинку, яка належить ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності. Власники чотирьох квартир будинку №2 по вул.Слюсарській у м.Львові спільно користуються прибудинковою територією, що огороджена. Власниками квартир будинку склався певний порядок користування прибудинковою територією, за яким позивачка та відповідачі спільно користуються проходом на вулицю Слюсарську.

Також встановлено, що земельна ділянка по вул.Слюсарській, 2 у м.Львові не приватизована і порядок користування земельною ділянкою не встановлено.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 8 жовтня 2012 року позов Залізничної районної адмінстарції до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 про демонтаж самочинного будівництва задоволено. Зобовязано ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 демонтувати металеву огорожу з листової сталі на фундаменті, самочинно встановлену взамін існуючої сітчастої огорожі на вул.Слюсарській, 2 у м.Львові.

З матеріалів цивільної справи №2-1591/11 та пояснень сторін встановлено, що на виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 8 жовтня 2012 року виконавчі листи судом не видавалися і металева огорожа з листової сталі на фундаменті, самочинно встановлена взамін існуючої сітчастої огорожі на вул.Слюсарській, 2 у м.Львові, не демонтована по даний час.

З пояснень сторін встановлено, що відповідачі у 2010 році, встановивши металеву огорожу з листової сталі на фундаменті, надали позивачці ключ від брами цієї металевої огорожі і до 5 травня 2018 року позивачка разом з ними користувалася спільним входом/виходом через браму на вулицю Слюсарську. 05 травня 2018 року відповідачі замінили замок у брамі металевої огорожі та відмовилися надати позивачці ключ від цієї брами, яку вони постійно закривають на ключ, чим змусили позивачку виходити на вулицю через вузький отвір в старій металевій сітці, що розташована зі сторони вулиці Машиністів. З даного приводу позивачка у травні 2018 року зверталась із заявами до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Залізничного ВП ГУНП у Львівській області.

Покликання відповідача та його представника, як на підставу для відмови у задоволенні позову, на те, що відповідачі не надають позивачці ключа від брами металевої огорожі у звязку з тим, що остання роздає дублікати ключів стороннім особам, які приходять до неї у нетверезому стані і порушують загальновідомі правила поведінки та що позивачка має вихід з будинку через отвір в металевій сітці, що розташована зі сторони вулиці Машиністів, суд оцінює критично, оскільки такі не підтверджені матеріалами справи та, окрім того, судом встановлено, що земельна ділянка по вул.Слюсарській, 2 у м.Львові знаходиться в спільному користуванні власників усіх квартир будинку і порядок користування такою не встановлений.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що внаслідок заміни відповідачами замка у брамі металевої огорожі з виходом на вулицю Слюсарську у м.Львові і не надання позивачці ключа від замка цієї брами, яка постійно закривається відповідачами на ключ, обмежуються права позивачки щодо користування прибудинковою територією та безперешкодного доступу до належної їй квартири.

За наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні належною позивачці на праві приватної власності квартирою №4 у будинку №2 по вул. Слюсарській у м.Львові і прибудинковою територією вказаного будинку шляхом зобов»язання відповідачів надати позивачці ключ від брами металевої огорожі спільного подвіря будинку є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Також відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Згідно роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судом достовірно встановлено, щов результаті вищезазначених протиправних дій відповідачів позивачка, яка є одинокою жінкою пенсійного віку, зазнала сильних душевних переживань, у неї різко погрішився стан здоровя, порушився звичний ритм життя, пропав сон, у звязку з чим вона вимушена була лікуватися, а тому, суд приходить до переконання, що заподіяна позивачці моральна шкода підлягає відшкодуванню, однак, суд не погоджується із розміром моральної шкоди, визначеним позивачкою, та виходить з наступного.

Згідно п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих завязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про стягнення моральної шкоди є підставною, однак виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, глибини перенесених нею душевних страждань, їх тривалий характер, тяжкість вимушених змін у житті та із врахуванням обставин справи, вважає, що достатнім та справедливим є відшкодування відповідачами на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 1500 гривень.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню на користь держави по 352 грн. 40 коп. судового збору з кожного.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 81, 141, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 на праві приватної власності квартирою №4 у будинку №2 по вул. Слюсарській у м.Львові і прибудинковою територією вказаного будинку шляхом зобов»язання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 надати ОСОБА_1 ключі від брами металевої огорожі спільного подвіря будинку по вул.Слюсарській, 2 у м.Львові.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 1500 грн. моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь держави по 352 грн. 40 коп. судового збору з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Повне судове рішення складено 07.03.2019 року.

Суддя: