Номер провадження: 22-ц/813/1791/19
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Берестецької Л.О.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , мати сторін по справі.

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,045 га під № АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 сторони по справі є спадкоємцями першої черги.

Позивачка вказує, що ОСОБА_3 з 10 вересня 1998 року не працювала у зв`язку з виходом не пенсію та поганим станом здоров`я, отримувала невелику пенсію. Починаючи з 2012 року стан здоров`я матері погіршився. 03 жовтня 2012 року їй проведено оперативне лікування катаракти ока, а 08 червня 2016 року у травмпункті поліклініки №1 м. Одеси ОСОБА_3 було поставлено діагноз - закритий перелом правої шийки кістки стегна зі зміщенням, що підтверджується довідками з медичних установ. Після цієї травми ОСОБА_3 не ходила, тому на час її знаходження на роботі позивачка винаймала сиділку для догляду за матір`ю. 31 жовтня 2016 року у ОСОБА_3 сталося гостре порушення мозкового кровообігу, була паралізована права частина тіла.

Позивачка ОСОБА_1 вказує, що коштів на лікування не вистачало, тому вона допомагала матері з придбанням ліків, сама за власний рахунок сплачувала комунальні послуги, купувала продукти харчування та інше. Також позивач неодноразово зверталась до відповідачки ОСОБА_2 про матеріальну допомогу на лікування матері, однак остання весь час відмовлялась надавати будь - яку допомогу, у тому числі й матеріальну.

Позивачка вважає, що ОСОБА_2 умисно ухилялася від надання матері допомоги, яка її потребувала, тому що проживаючи поряд жодного разу не відвідала матір, уникала від обов`язку доглядати матір.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування щодо спадщини, яка відкрилася після смерті їхньої матері ОСОБА_3 ..

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги, пред`явлені до неї не визнала та пояснила суду, що між нею та сестрою ОСОБА_1 , яка є позивачем у справі склалися складні стосунки, тому що саме зусиллями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом із її сином, було визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідачка наголошувала, що не мала можливості допомагати матері фізично, так як позивач не пускала її до квартири. Вона пропонувала сестрі фінансову допомогу для лікування матері, але сестра відмовилась, вона постійно просила сестру надати можливість побачити матір, пустити її до квартири, однак та постійно відмовляла їй.

На підставі зазначеного, відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки ніколи не ухилялася від свого обов`язку від надання допомоги матері, навпаки бажала їй допомагати у тому числі і коштами, однак саме позивачка позбавила її такої можливості. ОСОБА_2 просила суд врахувати, що позов заявлено з єдиною метою лишити її спадщини та стати єдиною власницею всієї квартири та земельної ділянки.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі та запереченнях на апеляцію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до статей 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частинами 5 та 6 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

У пункті 6 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 Верховний Суд України роз`яснив, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК). Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 11.04.2017р., актовий запис №3960, виданий Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а. с. 10).

Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,045 га під АДРЕСА_2 , що належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 березня 2008 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської Ради (а. с. 11 - 14) та державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 03 серпня 2009 року (а. с. 15).

Згідно фотокопії спадкової справи №321/2017 до майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведеної Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 26 травня 2017 року, спадкоємцями першої черги за законом є доньки померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які в установленому законом порядку прийняли спадщину після її смерті (а. с. 52-73).

Державним нотаріусом сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., не було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з пред`явленням даного позову ОСОБА_1 та застосуванням судом заходів забезпечення позову шляхом заборони нотаріусу Сьомої одеської державної нотаріальної контори видавати Целікової З . А. свідоцтво на право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,045 га під АДРЕСА_2 , після померлої ОСОБА_3 , до вирішення справи по суті (а. с. 72-73).

Спадкодавець ОСОБА_3 померла у віці 79 років. Позивачка ОСОБА_1 , яка є співвласницею квартири АДРЕСА_1 та постійно проживала у зазначеній квартирі разом з матір`ю (а. с. 58).

Відповідачка ОСОБА_2 рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2011 року, по справі №2-937/10 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , визнана такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 77, 78).

Сторони у справі не оспорювали, що перебувають у складних стосунках, саме з того часу, як їхньою матір`ю, ОСОБА_3 , був ініційований судовий спір з відповідачкою ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом.

У 2012 році за допомогою позивачки ОСОБА_1 відповідачку заселили до гуртожитку для аспірантів Одеського національного морського університету, що викладено позивачкою письмово у відповіді на відгук (а. с. 83-84) та підтверджують пояснення відповідачки про її знаходження у скрутному матеріальному становищі, про те, що їй ніде було жити, про її проблеми з житлом (а. с. 46-47), з 16 грудня 2014 року вона отримує пенсію за віком та працює в університеті (а. с. 79, 80).

Мати ОСОБА_3 відмовлялась спілкуватися з дочкою, відповідачкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідченнями свідка ОСОБА_6 ..

Спадкодавець ОСОБА_3 з 10 вересня 1998 року не працювала (а. с. 17-18), отримувала щомісячно пенсію за віком у розмірах, що відповідав прожитковому мінімуму для непрацездатних осіб, хворіла: 03.10.2012р. ОСОБА_3 було проведено оперативне лікування щодо видалення катаракти, 08.06.2016р. вона була госпіталізована у зв`язку з переломом шийки правої стегнової кістки, ОСОБА_3 оглядав лікар, хвора ОСОБА_3 скаржилася на оніміння у лівих кінцівках, слабкість, вказувала що на кануні вона впала та не змогла встати, 31.10.2016р. ОСОБА_3 відмовилась від госпіталізації, що підтверджується копією медичної картки хворої ОСОБА_3 , заведеної 28 квітня 2015 року, копією медичної картки хворої ОСОБА_3 , заведеної 09 вересня 2012 року (а. с. 94-133), копією довідки Травмпункту поліклініки №1 від 08 червня 2016 року (а. с. 21), копією довідки КУ «Клінічна лікарня №1» від 08 червня 2016 року (а. с. 22).

Позивачка ОСОБА_1 здійснювала догляд за хворою ОСОБА_3 , що підтверджується свідченнями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ..

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено належним чином в судовому засіданні те, що відповідачка під час перебування матері у безпорадному стані у зв`язку тяжкою хворобою мала можливість, але свідомо ухилялися від надання їй будь-якої допомоги, тому права позивачки не порушені відповідачем й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України вона не має права на судовий захист.

Посилання позивачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним й необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано те, що відповідачка ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, яка перебувала в безпорадному стані через похилий вік та тяжку хворобу та потребувала допомоги від неї та не надав правильної оцінки свідченням свідків та медичної документації, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_1 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме, те, що відповідачка під час тяжкої хвороби матері й знаходження її в безпорадному стані мала можливість, але свідомо ухилялася від надання їй будь-якої допомоги, але ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведено підстави позову.

В пункті 4 листа №24-273/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що, виходячи зі змісту зазначеної норми (ч. 5 ст. 1224 ЦК), суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

При розгляді справ цієї категорії суди нерідко постановляють рішення про усунення від спадкування спадкоємця, коли у справі немає жодного доказу про умисне ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцю, крім того факту, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, ігноруючи при цьому статті 10, 60 ЦПК, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Так, матеріалами справи об`єктивно та достовірно підтверджується те, що спадкодавець ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані у зв`язку тяжкою хворобою й те, що відповідачка мала можливість, але свідомо ухилялися від надання їй будь-якої допомоги.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що, стороною позивача не надано доказів того, що померла потребувала коштів на придбання ліків і догляд, а її пенсії та грошових коштів які надавалися ОСОБА_1 було недостатньо та того, що покійна ОСОБА_3 потребувала в допомозі саме ОСОБА_2 ..

Допитані за ініціативою позивачки свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , не підтвердили зазначені вище обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначила, що її мати важко захворіла в останні роки життя, а саме влітку 2016 року впала, внаслідок чого була прикута до ліжка до часу смерті тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 також вказувала, що в період хвороби матері купувала за власні кошти ліки та медичні препарати, а після смерті здійснила поховання, на підтвердження чого надала чеки, квитанції, довідки, тощо.

Надана позивачкою медична документація, а саме, копія медичної картки хворої ОСОБА_3 , заведеної 28 квітня 2015 року, копія медичної картки хворої ОСОБА_3 , заведеної 09 вересня 2012 року (а. с. 94-133), копія довідки Травмпункту поліклініки №1 від 08 червня 2016 року (а. с. 21), копія довідки КУ «Клінічна лікарня №1» від 08 червня 2016 року (а. с. 22), не підтверджує факт перебування спадкодавця в безпорадному стану у зв`язку з тяжкою хворобою.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт хвороби, надання саме позивачкою допомоги спадкодавцю в період хвороби, придбання ліків має місце, однак ця обставина з огляду на те, що ОСОБА_2 сама є особою похилого віку, пенсіонеркою, мешкає у гуртожитку, не є безумовною підставою для застосування частини 5 статті 1224 ЦК України і усунення ОСОБА_2 від права на спадкування, оскільки для застосування цієї норми матеріального права мають бути суттєві обставини, ухилення для надання допомоги умисно.

До апеляційної скарги позивача також не додано ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спадкового спору.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 27 травня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко