Дата документу 22.02.2019 Справа № 554/1365/18
Провадження № 2/554/767/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Троцької А.І.,

при секретарі Зайцевій Я.А.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільно набутого майна подружжя та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 23 вересня 1981 року вона, на той час ОСОБА_4, уклала шлюб з відповідачем. 15 листопада 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського райвиконкому м. Полтави за актовим записом № 772 було зареєстровано розірвання шлюбу. 27 грудня 1995 року у звязку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_5 позивач змінила прізвище з ОСОБА_3 та ОСОБА_5. За час шлюбу з ОСОБА_3, а саме 01.06.1994 року, в інтересах сімї ним був укладений договір купівлі-продажу квартири № 36 в м.Полтаві по проспекту Первомайському № 13-а. Оплата вартості квартири була здійснена двома платежами на суму 52700 руб. від 05.05.1994 року та на суму 35050 руб. від 20.01.1994 року. Після розірвання шлюбу фактично були припинені шлюбно-сімейні відносини між позивачем та відповідачем який переїхав проживати до своєї матері в квартиру АДРЕСА_2Полтаві, де і проживає на даний час. Позивач залишилася проживати без реєстрації у квартирі № 36 в м.Полтаві по проспекту Первомайському № 13-а з чоловіком ОСОБА_5 У квартирі також зареєстрований але не проживає її син ОСОБА_6 Оскільки вказана квартира є спільно набутим майном за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просила визнати за нею права власності на 1/2 частину.

Ухвалою від 03.03.2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження ( а.с.29-30).

Ухвалою від 26.12.2018 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду ( а.с.181).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову. Позивачем направлено до суду заперечення на відзив, згідно яких заперечувала проти тверджень відповідача у відзиві стосовно необхідності застосувати норми Кодексу про шлюб та сімю, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, застосування строку позовної давності та у звязку з цим в задоволенні позовних вимог відмовити. До даних правовідносин щодо спільної власності майна, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, але продовжують існувати після набрання ним чинності необхідно застосувати норми ЦК України в редакції 16 січня 2003 року. Як вказує відповідач у відзиві на позовну заяву, після розірвання шлюбу переїхав жити до своєї матері, де проживає до даного часу. Право власності ОСОБА_1 не порушувалось. Весь час вона користувалася квартирою, утримувала вказане майно і проводила в ньому ремонт. ОСОБА_3 або інші особи цьому не перешкоджав. В суд звернулася для можливості подальшого оформлення права власності. Тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Скориставшись своїм правом, направив до суду відзив на позовну заяву, де зазначав, що він дійсно перебував у шлюбі з позивачем. Після розірвання шлюбу питання про розподіл майна не вирішувалося. Проживання в квартирі стало нестерпним через постійний тиски колишньої дружини та її родичів, тому був змушений переїхати проживати до матері. З 1995 року позивач зі своїм братом взагалі заборонили приходити до квартири та спілкуватись з сином та пообіцяла, що у квартирі нікого реєструвати не буде. Після розлучення пройшло більше 22 років, а позивач лише зараз звернулась з позовом про розподіл майна подружжя. Тому просив відмовити у задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності відповідно до приписів ч.3 ч. 29 КпШС України.

Суд, заслухавши представника позивача, позивача, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі не подання учасником справи без повідомлення причин доказів. витребуваних судом, суд здійснює розгляд справи за наявними в ній доказами.

Судом встановлено, що з 23 вересня 1981 року позивач ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_4) перебувала в шлюбі з ОСОБА_3, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища ( а.с.7).

Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.11.1994 року серії 1-КЕ №001537, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського райвиконкому м Полтави, 15 листопада 1994 року за актовим записом № 772 було зареєстровано розірвання шлюбу ( а.с.8).

Згідно договору купівлі-продажу від 01.06.1994 року, посвідченого нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстровий № І-3117, ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.9-11).

Як вбачається із довідки, обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Першотравневе, 13А» №11 від 20.02.2019 року, ОСОБА_1 з 15 листопада 1988 року проживає та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. З нею з грудня 1995 року проживає без реєстрації її чоловік ОСОБА_5. За даною адресою також зареєстровані але не проживають син ОСОБА_6 та колишній чоловік ОСОБА_3, який не проживає з 1994 року (а.с. 14).

Згідно акту, посвідченого головою правління ОСББ «Першотравневе, 13А», мешканці будинку за адресою: м.Полтава, просп. Першотравневий, 13А, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засвідчили факт, що ОСОБА_3, колишній чоловік ОСОБА_1, з 1994 року до теперішнього часу не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.15).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили зазначене в акті.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України ( 1969 року) який діяв на час виниклих правовідносин передбачено, що майно , нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст.. 28 Кодексу про шлюб та сімю України ( 1969 року) який діяв на час виниклих правовідносин в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сімю України ( 1969 року) який діяв на час виниклих правовідносин, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до ст.. 122 ЦК України (1963 року) що діяв на час виниклих правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Статтею. 115 ЦК України (1963 року) що діяв на час виниклих правовідносин, кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.1994 року, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Будь-яких доказів відповідачем щодо придбання спірної квартири за рахунок його коштів, у власних інтересах, а не в інтересах сімї до суду не надано.

Стосовно заяви ОСОБА_3 про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Статтями 9,11 Кодексу про шлюб та сімю України ( 1969 року) який діяв на час виниклих правовідносин передбачено, що вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. У тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Статтею 76 ЦК України (1969 року) Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Як вбачається із позовної заяви та відзиву відповідача, після розірвання шлюбу відповідач переїхав жити до своєї матері, а позивач безперешкодно користувалася квартирою, утримувала вказане майно, проводила в ньому ремонт.

Таким чином строки позовної давності обчислюються з моменту звернення до суду -01.03.2018 року, а тому у суду не має обґрунтованих підстав щодо застосування строку позовної давності, оскільки позивач до звернення в суд безперешкодно проживала у спірній квартирі.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Відповідно до положень ст.76,77,78,80 ,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи , що набута сторонами під час шлюбу та ведення спільного господарства квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжям, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, тому суд дійшов висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визначивши по 1/2 частині спірного майна та визнавши за позивачем права власності на 1/2 частину квартири.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, відповідно до п.1 ч.2 ЦПК України .

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2496, 40 гривень, що складаються з судового збору 1744 грн.. вартість послуг оцінки 400 грн., 352,40 грн..

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позову заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільно набутого майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2496, 40 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через відповідний суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1, просп..Першотравневий, 13-А, кв. 36, м.Полтава.

Представник позивача: ОСОБА_2, вул.Соборності, 43, оф. 214.

Відповідач: ОСОБА_3, просп..Першотравневий, 13-А, кв. 36, м.Полтава.

Повний текст рішення виготовлено 06.03.2019 року.

Суддя Октябрського

районного суду м.Полтави ОСОБА_10