Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 2-421/12

провадження № 61-14428 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, комунальне підприємство «Водоканал», відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року у складі судді Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень інстанцій.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи:державне підприємство (далі - ДП) «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н. В., комунальне підприємство (далі - КП) «Водоканал», відкрите акціонерне товариство (далі - ВАТ) «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А. О., в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м, яка з моменту укладення 10 листопада 2006 року між нею та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 перейшла в її повне господарське володіння для обслуговування цього житлового будинку. В подальшому ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги: просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 4427, укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 треті особи: ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н. В., про стягнення сум.

Суди розглядали справу неодноразово.

Останнім рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі - продажу від 10 листопада 2006 року.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А. О., зареєстрований реєстрі за № 4427. Установлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_1 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_2 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_1 і розташований за адресою: АДРЕСА_1 із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи з розміру даної земельної ділянки. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2013 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на рішення Мелітопільського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року з підстав, передбачених пунктом 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України 2004 року.

04 серпня 2015 року та 27 жовтня 2015 року до Апеляційного суду Запорізької області надійшли заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, у який вона просила апеляційний суд ухвалити додаткове рішення у справі щодо розподілу судового збору у сумі 549,20 грн, яке, на її думку, не вирішено при розгляді справи апеляційним судом.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року відмовлено ОСОБА_2 у прийняття заяв від 04 серпня 2015 року та 27 жовтня 2015 року про ухвалення додаткового рішення у цій справі.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась до судів першої та апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення в частині судового збору в сумі 549,20 грн, у задоволенні яких судовими рішеннями їй було відмовлено. Крім того, ухвала апеляційного суду з цього питання була предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 січня 2016 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі № 2-2585/11 (провадження № 2-421/12), витребувано справу з Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року касаційне провадження передано до Верховного Суду

з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив матеріали справи та докази, не врахував, що вона є інвалідом 2 групи, а на день подання касаційної скарги - інвалід 1 групи та звільнена на цій підставі від сплати судового збору.

Зазначила, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року встановлено передчасність висновку Апеляційного суду Запорізької області, викладеного в ухвалі від 15 січня 2015 року, щодо вирішення питання в частині розподілу судових витрат та передано справу у цій частині на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст заперечення на касаційну скаргу

У травні 2016 року від ОСОБА_1 надійшо заперечення на касаційну скаргу, у якій вона посилається на те, що оскаржувана ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги є безпідставними та надуманими з метою черговий раз переглянути рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року.

Зазначила, що питання про розподіл судових витрат має вирішувати суд, який ухвалив рішення по суті справи, та у строки, встановлені для його виконання.

Посилалась на те, що 28 березня 2014 року відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» закінчився строк виконання вказаного судового рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й убачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 220 ЦПК України 2004 року суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов`язковою. На додаткове рішення може бути подано скаргу. Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

Вказана норма процесуального закону встановлює, визначає та регламентує підстави вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України 2004 року; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Додаткове рішення суду - це такий акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове рішення суду ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.

Суд не вправі під виглядом додаткового рішення змінити зміст рішення або вирішити нові питання, що не досліджувалися в судовому засіданні.

Апеляційним судом також встановлено, що 17 липня 2014 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшла заява ОСОБА_2 про вирішення питання щодо розподілу судового збору (а. с. 121, т. 6).

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року, вказана заява залишена без задоволення у зв`язку із тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення від 20 листопада 2012 року вирішив питання про судовий збір, стягнувши його з ОСОБА_1 на її користь (а. с. 154, 197-199, т. 1).

27 серпня 2014 року до Апеляційного суду Запорізької області надійшла заява ОСОБА_2 про розгляд питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Компенсовано за рахунок держави територіальним управлінням Державної судової адміністрації понесені ОСОБА_2 судові витрати у цій цивільній справі, а саме судовий збір у розмірі 549,20 грн. Вказані кошти вирішено перерахувати на відкритий поточний рахунок ОСОБА_2 у банківській установі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року скасована, а справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення заяви ОСОБА_2 про розподіл судових витрат (а. с. 65-66, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 від 27 серпня 2014 року про ухвалення додаткового рішення в частині судового збору у сумі 549,20 грн відмовлено. В ухвалі встановлено, що питання про судовий збір було вирішено судом першої інстанції, рішення суду набуло законної сили та виконано (а. с. 123, т. 7).

Отже, убачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась до судів першої та апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення в частині судового збору в сумі 549,20 грн, у задоволенні яких судовими рішеннями їй було відмовлено.

При цьому, у заявах про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_2 фактично просила змінити резолютивну частину рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, однак така підстава для ухвалення додаткового рішення (конкретизація резолютивної частини рішення) відсутня в переліку підстав, визначених статтею 220 ЦПК України 2004 року.

Ураховуючи викладене вище та наведені норма права, суд апеляційної інстанціїдійшов обґрунтованого висновку про відмову у прийнятті заяв ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цій справі.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова