РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року

м. Рівне

Справа № 555/962/18

Провадження № 22-ц/4815/556/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймистука С.В., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: Бистрицька сільська рада Березнівського району Рівненської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянув в порядку спрощено позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу Бистрицької сільської ради Березнівського району Рівненської області на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року, ухвалене в складі судді Собчука А.Ю., повний текст рішення складено 21 лютого 2019 року № 555/962/18,

в с т а н о в и в :

В червня 2018 року Бистрицька сільська рада Березнівського району Рівненської області звернулася в суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про вилучення земельних ділянок.

Позов обґрунтований тим, що рішенням сесії VI скликання Бистрицької сільської ради № 342 від 18 липня 2014 року, затверджений генеральний план забудови села Бистричі, Березнівського району Рівненської області.

Відповідно до генерального плану забудови с. Бистричі, Березнівського району, Рівненської області передбачена дорога понад господарствами відповідачів, яка в подальшому веде до центральної вулиці Надслунанська в с. Бистричі, Березнівського району. На даний час земельною ділянкою, по якій має проходити дорога, користуються відповідачі.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , земельні ділянки не виділялися, а зайняті ними самовільно. Вважає, що на підставі ч. 3 ст. 212 ЗК України земельні ділянки підлягають вилученню у вказаних відповідачів за рішенням суду, як самовільно зайняті.

Щодо відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , позивач вважає, що частини належних ним земельних ділянок мають бути вилучені для суспільних потреб - для влаштування проїзду до і по вул. Надслучанській в с. Бистричі.

Оскільки вказані відповідачі не надали своєї згоди на такий порядок вилучення частин земельних ділянок, представник позивача вважає, що на підставі ч. 10 ст. 149 ЗК України вилучення земель має здійснюватися у судовому порядку.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог Бистрицької сільської ради Березнівського району Рівненської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про вилучення земельних ділянок відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в позові місцевий суд виходив з того, що відповідачі являються власниками спірної частини земельної ділянки однак, позовна заява не містить жодного посилання на Закон № 1559-VI. А тому, не можуть бути вилучені у відповідачів земельні ділянки з мотивів суспільної необхідності без застосування при цьому положень відповідного Закону № 1559-VI.

Не погодившись з означеним рішенням суду, Бистрицька сільська рада подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Вказує, що місцевий суд не взяв до уваги обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року. Звертає увагу суду, що відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 не надано жодних доказів, що останні користуються спірними земельними ділянками на законних підставах.

Крім того, скаржник посилається на те, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 мають в користуванні інші земельні ділянки в межах Бистрицької сільської ради.

Скаржник також вказує, що земельні ділянки відповідачів, які зазначені у земельно-кадастрових документах, стосуються земельних ділянок, які знаходяться в інших місцях в межах Бистрицької сільської ради. Покликається на те, що сільська рада не передавала і не могла передати у приватну власність та у користування земельні ділянки, по яких відповідно до старого Генерального плану забудови с. Бистричі проходить проїзд і прохід по вул. Надслучанська.

Матеріали справи не містять доказів щодо встановлення меж спірної земельної ділянки. Також, відсутні докази звернення відповідачів із заявою до сільської ради в порядку ч. 2 ст. 17 Земельного кодексу України в редакції 1990 року.

Вважає таким, що не відповідає дійсності факт зазначений судом першої інстанції, що Бистрицька сільська рада мала у своєму розпорядженні матеріали, що підтверджують розміри переданих у власність земельних ділянок, оскільки розміри земельних ділянок зазначені в земельно-кадастровій книзі, суттєво відрізняються від розмірів, якими користуються позивачі.

Не відповідає дійсності факт зазначений в рішенні, про наявність рішень Бистрицької сільської ради народних депутатів про передачу відповідачам у приватну власність та постійне користування, а також на безперешкодне та безперервне користування відповідачами земельними ділянками більше двадцяти років, оскільки такі рішення відсутні.

Покликається на те, що з моменту включення до ЗК України 2001 року спеціальної норми, яка регулює порядок формування земельних ділянок, визначення їх меж та внесення інформації до Державного земельного кадастру, відповідачі зобов`язані були відповідно до вимог діючого законодавства оформити виділені їм земельні ділянки.

Скаржник вказує, що судом невірно застосовані норми матеріального права, а саме Декрет Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26 грудня 1992 року № 15-92, Земельний кодекс України в редакціях 1990 року та 2001 року та його перехідних положень, не застосував Закону України "Про планування і забудову територій".

Відзив до апеляційного суду не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи убачається, що рішеннями Бистрицької сільської Ради народних депутатів від 29 травня 1995 року №14, від 15.10.1996 року № 50 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" відповідачам в тому числі спадкодавцям ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , передано у приватну власність та постійне користування раніше надані земельні ділянки в с. Бистричі Березнівського району для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства.

Державні акти на землю не видавались і державна реєстрація земель не здійснювалась.

Рішенням сесії VI скликання Бистрицької сільської ради № 342 від 18 липня 2014 року, затверджено генеральний план забудови села Бистричі, Березнівського району Рівненської області.

Відповідно до генерального плану забудови с. Бистричі, Березнівського району, Рівненської області передбачена дорога, яка перетинає земельні ділянки відповідачів, і в подальшому веде до центральної вулиці Надслунанська в с. Бистричі, Березнівського району.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року зобов`язано Бистрицьку сільську раду Березнівського району, Рівненської області привести у відповідність до Генерального плану забудови с. Бистричі Березнівського району проїзд до і по вулиці Надслучанська.

На даний час спірною частиною земельною ділянкою, по якій має проходити дорога , користуються відповідачі.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно зі ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Статтею 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно ст. 7 ЗК України, 1990, який був чинним на час набуття відповідачами права на спірну земельну ділянку, користування землею може бути постійним або тимчасовим, постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства.

За змістом ст. 19 ЗК України, 1990, сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для, зокрема, ведення селянського (фермерського) господарства.

Порядок надання земельної ділянки у користування також визначався ст. 19 ЗК України, 1990.

Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, 2001.

Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України, 2001, на громадян та юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, було покладено обов`язок до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте положення п. 6 розділу X цього Кодексу втрачають чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в частині зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення на підставі рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року.

Статтею 22 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що землеустрій здійснюється на підставі: рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; судових рішень.

Згідно зі статтею 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про землеустрій" встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, які є складовою технічної документації із землеустрою.

Так, відповідно до п. 2 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державний земельний кадастр", земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння кадастрового номера. Якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачі набули право постійного користування земельною ділянкою відповідно до положень ЗК України, 1990, які діяли на час набуття такого права.

Крім того, надані відповідачам у користування земельні ділянки, право на які у них виникли відповідно у 1995 та 1996 роках, є сформованими, вони являються об`єктами цивільних прав та перебувають у його правомірному володінні.

Відсутність державної реєстрації земельної ділянки, проведеної відповідно до норм Закону України "Про Державний земельний кадастр", але за умови формування земельної ділянки та її існування до набрання чинності цим Законом, не дає підстав для висновку про відсутність або втрату права володільцем або користувачем права на неї.

Однак таку ділянку можна використовувати відповідно до її цільового призначення, але нею не можна розпоряджатися, поки не буде отриманий кадастровий номер, оскільки відомості про таку ділянку не внесені до Державного реєстру земель.

Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 ЗК України, 2001. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об`єктивних і суб`єктивних причин, а також за наявності та відсутності вини власників і землекористувачів.

Відповідно до ст.141 Земельного кодексу України, підставою припинення права користування земельною ділянкою: зокрема, є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у ст. 141 ЗК України, 2001, і є вичерпним.

Відповідно до частини 1, 2 статті 149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку. (частина десята статті 149 Кодексу).

Таким чином, вилучення земельної ділянки може бути здійснено виключно щодо земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст. ст. 140 - 149 ЗК України, 2001.

З матеріалів справи, яка переглядається, вбачається, що всі відповідачі, в тому числі спадкоємці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, набули право користування спірними земельними ділянками правомірно і цього права у встановленому законом порядку не позбавлені.

А тому доводи апеляційної скарги проте, що відповідачі зайняли земельні ділянки самовільно без будь-якої правової підстави апеляційним судом відхиляється.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що будь-яка технічна документація землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка відводиться для будівництва дороги в натурі (на місцевості), в тому числі розміщення спірних земельних ділянок їх розміру та конфігурації, виготовлення проекту землеустрою щодо вилучення частини земельних ділянок що перебувають у користуванні відповідачів, з метою встановлення координат вказаних ділянок, кадастрова зйомка позивачем не виготовлялась.

Крім того, матеріали справи не містять будь-якого рішення, прийнятого відповідно до законодавства, щодо порядку та підстав вилучення частини земельної ділянки у відповідачів для суспільних потреб, а також суду не надано доказів, які би спростовували суперечливі дані щодо розміщення спірних земельних ділянок.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не приймає, оскільки всі перераховані обставини жодним чином не вказують на звільнення органів влади, зокрема позивача, від обов`язків дотримуватися вимог законодавства, чітко та неухильно виконувати закріплені ним процедурні норми, діяти виважено, розсудливо, забезпечуючи дотримання балансу публічного інтересу та приватного.

Приходячи до такого висновку суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому у пп.70,71 Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що в даному випадку не дотримано процедуру необхідну для вилучення земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в судовому порядку, а тому заявлені вимоги є передчасними.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до п. 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 368, 369, 374,376,382-384 ЦПК України, ст.ст.141,149 ЗК України , апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Бистрицької сільської ради Березнівського району Рівненської області задовольнити частково.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог Бистрицької сільської ради Березнівського району Рівненської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про вилучення земельних ділянок відмовити .

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: