Постанова

Іменем України

12 березня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4522/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Остапчук Т.В.

від 26 грудня 2018 року

у справі №757/37426/17-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Фонду соціального страхування України,

третя особа - директор Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Акопян ВалерійГригорович,

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2017 року ОСОБА_1, посилаючись на те, що відповідач не виконує рішення Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 30.06.2016 по 04.04.2017 у розмірі 58 204,94 грн.

14 липня 2017 року позивач звернувся до Печерського районного суду в м. Києва, в якому посилаючись на те, що Фонд соціального страхування України, який є правонаступником Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України, не виконує рішення Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 04.04.2017 по дату ухвалення рішення за цим позовом у розмірі, виходячи із суми середньоденної заробітної плати 301,58 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року справу №757/40594/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та справу №757/37426/17-ц за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України об'єднано в одне провадження та справі присвоєно №757/37426/17-ц.

01 листопада 2018 року позивач, посилаючись на те, що ухвалою суду від 24.02.2018 справи об'єднано в одне провадження, звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій остаточно просив стягнути з Фонду соціального страхування України на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 30.06.2016 про 20.11.2018 у розмірі 183 059,06 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що Фонд соціального страхування України не є стороною виконавчого провадження. Судом не враховано, що Фонд соціального страхування України є правонаступником Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, а тому зобов'язаний виконати рішення суду.

Судом не застосовано положення ч. 4 ст. 36 КзпП України, відповідно до якої у разі зміни власника підприємства, а також у разі реорганізації дія трудового договору працівника продовжується.

Вказував, що сам факт правонаступництва відповідача по трудовим зобов'язанням підтверджується також здійсненням процесуального правонаступництва у даній справі, а саме ухвалою суду від 24.04.2018, в якій зазначено, що суд дійшов висновку, що вимоги нового та старого фонду про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є однорідними, а тому сумісний розгляд цих справ є доцільним.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26.12.2018 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, заперечуючи проти апеляційної скарги подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказував, що згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесення запис про державну реєстрацію Фонду соціального страхування України відбулося 31.12.2015, тоді як запис про припинення діяльності Фонд соціального страхування України є правонаступником Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України внесено до реєстру 24.11.2017 і саме з цього моменту Фонд соціального страхування України отримав статус правонаступника. Позивач неправильно визначив момент виникнення та припинення зобов'язань відповідача.

Зазначав, що оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні, то Фонд соціального страхування України не є стороною виконавчого провадження з виконання рішення суду про поновлення на роботі, у зв'язку з чим суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Також, як на відсутність підстав для стягнення з Фонду соціального страхування України середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, вказував на те, що відсутні вільні вакантні посади заступника виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Третя особа своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відстуні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки Фонд соціального страхування не є стороною виконавчого провадження з виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року визнано незаконним наказ №64-к від 26 вересня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлено на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - ФССНВВПЗУ) з 30.09.2014 (т. 1, а.с. 6).

Стягнуто з ФССНВВПЗУ на користь ОСОБА_1 129 679,40 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вирахуванням обов'язкових податків та зборів. Рішення набрало законної сили з дня проголошення.

06 вересня 2016 року Печерським районним судом м. Києва на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 видано виконавчий лист (т. 1, а.с. 10).

08 вересня 2016 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження №52142192 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 залишено без змін (т. 1, а.с. 7-9).

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 28.03.2017 №AEKL-L1R0-4S32-IT91 на виконання рішення суду від 30.06.2016 ОСОБА_1 перераховано грошові кошти в сумі 129 031 грн 00 коп (т. 1, а.с. 11).

Матеріали справи не містять доказів, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 в частині задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі виконано.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає, заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України (в редакції на момент ухвалення рішення про поновлення на роботі), Закону України «Про виконавче провадження»).

У той же час, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України).

Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України, які кореспондуються з положеннями статей 14, 367 ЦПК України (в редакції на момент ухвалення рішення про поновлення на роботі) судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно, і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов'язок полягає в тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України ).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі не повинен йому виплачуватися.

У відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що ним видано наказ про поновлення на роботі позивача на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України з 30.09.2014 та фактично допущено до цієї роботи, або що невиконання судового рішення про поновлення на роботі сталося з вини самого працівника.

Доводи відповідача про те, що позивач не з'являвся до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України для виконання рішення суду про поновлення на роботі не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки рішення суду про поновлення на роботі в силу ст. 18, 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню, та є обов'язковим для виконання посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у нього обов'язку з виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з тих підстав, що статус правонаступника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України отримано після ухвалення рішення про поновлення на роботі 27.11.2017.

Частиною 4 статті 36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

В абзаці 2 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зі змінами роз'яснено, що у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державну реєстрацію юридичної особи діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України припинено в результаті реорганізації 24.11.2017 (т. 1, а.с. 99-103а).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 утворено Фонд соціального страхування України внаслідок реорганізації шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Посилання відповідача на те, що ухвалою суду позивачу відмовлено в задоволенні його заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні, не можуть слугувати підставою для не виконання рішення про поновлення на роботі.

Дійсно, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року замінено сторону виконавчого провадження №52142192, яке ведеться Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві з фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на Фонд соціального страхування України у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (т. 1, а.с. 12-13).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року скасовано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2017 року про заміну сторони виконавчого провадження №52142192. В задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміни сторони у виконавчому провадженні відмовлено (т. 1, а.с. 209-212).

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час розгляду заяви та постановлення ухвали судом першої інстанції запис про припинення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено, а отже Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час вирішення питання про заміну сторони у виконавчому провадженні не припинив свою діяльність.

Однак, відмова позивачу у задоволенні його заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні (боржника), не є підставою для невиконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі в силу ст. 36 КЗпП України.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи відповідача, що у Фонду відсутні вакантні посади заступника директора виконавчої дирекції Фонду, оскільки на виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі роботодавцю необхідно привести штатний розпис у відповідність до рішення суду, тобто видати наказ про внесення змін до штатного розпису; видати наказ про поновлення працівника на роботі, та при цьому у відповідності до п. 2.10. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом №58 від 29.07.1993 Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №10 внести зміни до трудової книжки працівника; здійснити оплату за весь час вимушеного прогулу і допустити працівника до виконання попередніх обов'язків.

Отже, наведені обставини та положення закону свідчать, що Фонд соціального страхування України є правонаступником Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та відповідає за всіма його зобов'язаннями, в тому числі щодо виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищенаведеного не врахував, неповно з'ясував обставини справи, які мають значення для справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення з тих підстав, що Фонд соціального страхування не є стороною виконавчого провадження з виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що наявність рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке відповідачем не виконано, в силу статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №171-03-13 від 29.06.2016 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 301,58 грн (т. 1, а.с. 14).

Звертаючись до суду з позовом, позивач з урахуванням уточнень до позову, просив стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 30.06.2016 по 04.04.2017, а також за період з 04.04.2017 по 20.11.2018.

За липень місяць 2016 року сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить 6 333,18 грн із розрахунку: 21 (кількість робочих днів у липні місяці 2016 року)х301,58 (середньоденна заробітна плата); за серпень 2016 року - 6 634, 76 грн (22х301,58); за вересень 2016 року - 6 634, 76 грн (22 х301,58); за жовтень 2016 року - 6 031,60 грн (20х301,58); за листопад 2016 року - 6 634, 76 грн (22х301,58); за грудень 2016 року - 6 634, 76 грн (22х301,58); за січень 2017 року - 6 6 031,60 грн (20х301,58); за лютий 2017 року - 6 031,60 грн (20х301,58); за березень 2017 року - 6 634, 76 грн (22 х301,58); за два робочі дні у квітні місяці 2017 року - 03 квітня 2017 року (понеділок) та 04 квітня 2017 року (вівторок) - 603,16 грн.

За 17 робочих днів у квітні місяці 2017 року - з 05 квітня 2017 року по 30 квітня 2017 року сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі становить 5 126,86 грн із розрахунку: 17 (кількість робочих днів у квітні місяці 2017 року)х301, 58 (середньоденна заробітна плата); за травень 2017 року - 6 031, 60 грн(20х301,58); за червень 2017 року - 6 031, 60 грн(20х301,58); за липень 2017 року - 6 333,18 грн (21х301,58); за серпень 2017 року - 6 634,76 грн (22х301,58); за вересень 2017 року - 6 333,18 грн (21х301,58); за жовтень 2017 року - 6 333,18 грн (21х301,58); за листопад 2017 року - 6 634,76 грн (22х301,58); за грудень 2017 року - 6 031, 60 грн(20х301,58); за січень 2018 року - 6 333,18 грн (21х301,58); за лютий 2018 року - 6 031, 60 грн (20х301,58); за березень 2018 року - 6 333,18 грн (21х301,58); за квітень 2018 року - 6 031, 60 грн (20х301,58); за травень 2018 року - 6 031, 60 грн(20х301,58); за червень місяць 2018 року - 6 031, 60 грн (20х301,58); за липень 2018 року - 6 634,76 грн (22х301,58); за серпень 2018 року - 6 634,76 грн(22х301,58); за вересень 2018 року - 6 031, 60 грн (20х301,58); за жовтень 2018 року 6 634,76 грн(22х301,58); за листопад 2018 року - 6 634,76 грн (22х301,58).

Сума середнього заробітку за період затримки невиконання рішення про поновлення на роботі за період з 30.06.2016 по 20.11.2018 становить 183 059,06 грн.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Як частиною першою статті 94 КЗпП України, так і частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 ЗаконуУкраїни «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення нароботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Враховуючи те, що суд, ухвалюючи рішення неповно встановив обставини справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до даних правовідносин, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України)

З огляду на те, що позивач не сплачував судовий збір при поданні позову, судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 1 830,59 підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Оскільки, згідно квитанції №0.0..1 від 13.02.2019 позивачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 2 745,89 грн, то такий судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - задовольнити.

Стягнути з Фонду соціального страхування України (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Боричів Тік, 28) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 30 червня 2016 року по 20 листопада 2018 року в розмірі 183 059 (сто вісімдесят три тисячі п'ятдесят дев'ять) грн 06 коп.

Стягнути з Фонду соціального страхування України (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Боричів Тік, 28) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 2 745 (дві тисячі сімсот сорок дев'ять) грн 89 коп.

Стягнути з Фонду соціального страхування України (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Боричів Тік, 28) в дохід держави судовий збір у сумі 1 830 (одна тисяча вісімсот тридцять) грн 59 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 березня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай