Справа № 308/2302/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 травня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г. Г.,

з участю секретаря Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 жовтня 2018 року (у складі судді Фазикоша О.В.) за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у березні 2015 р.

Після уточнення позовних вимог у вересні 2015 р. (а.с.36-37) просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № MKMOGA00000021 від 14.03.2008 р. у розмірі 147 066,01 доларів США, що еквівалентно 3 206 039,01 грн. і вирішити питання розподілу судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 14.03.2008 р. між сторонами було укладено кредитний договір № MKMOGA00000021, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачеві кредит у розмірі 50 000 доларів США на термін до 13.03.2015 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Згідно з умовами кредитного договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом.

Однак, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2010 р. із відповідача вже було стягнуто кредитну заборгованість, відтак розмір заборгованість відповідача перед Банком станом на 01.09.2015 р. складає 140 047,76 доларів США і включає 1 862,65 доларів США - заборгованість по кредиту (страхові платежі по іпотеці); 37 962,16 доларів США - заборгованість по відсотках; 1 170,60 доларів США - заборгованість по комісії; 101 495,59 доларів США - заборгованість по пені; 15,86 доларів США - штраф (фіксована частина); 7002,39 доларів США - штраф (процентна складова).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 жовтня 2018 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Банк просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-позивач належними та допустимим доказами обґрунтував свої позовні вимоги, натомість відповідачем не доведено відсутність заборгованості та виконання умов кредитного договору належним чином;

-суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що позивач має право вимагати від позичальника стягнення певних грошових сум відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення відсотків;

-також позивач не погоджується із висновком суду, що ним обрано не вірний спосіб захисту своїх прав;

-наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання;

-вважає, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред`явлення позову про достягнення заборгованості за тим самим кредитним договором, у разі якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Суд дійшов висновку, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення відсотків, комісії та пені, однак таких вимог Банк не заявляв. Доводи Банку про те, що він мав право нараховувати передбачені договором відсотки до повного погашення заборгованості за кредитом, є необґрунтованими. Отже, у позивача відсутнє право повторно стягувати відсотки та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а при наявності судового рішення про стягнення цих сум, вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, Банк не заявляв, відтак позов є безпідставним.

Також Банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання (порушення позичальником грошового зобов`язання за кредитним договором), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Із матеріалів справи видно, що між сторонами 14.03.2008 р. було укладено кредитний договір № МКМОGА00000021, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальникові кредит у розмірі 50000 доларів США на споживчі цілі на термін до 13.03.2015 р., а також 4252,50 доларів США на сплату страхових платежів, у випадках та в порядку, передбачених договором. Позичальник у свою чергу зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав позичальнику кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № МКМОGА00000021.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником узятих на себе зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за його користування та винагороди, Банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 26.04.2010 р. було ухвалено рішення у справі №2-8245/2010 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус» і ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по вказаному кредитному договору, яким позовні вимоги задоволено частково:мстягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у розмірі 389048 грн., стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус» заборгованість у розмірі 200 грн. (а.с.27-28). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2010 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 р. залишено без змін (а.с.29-30).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 629, 610, 612, 625 ЦК України - договір є обов`язковим до виконання; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Банк, звернувшись до суду із позовом у грудні 2009 р. до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, скористався своїм правом дострокового стягнення кредитних коштів з боржника.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2010 р. указаний позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку кредитну заборгованість у розмірі 389 048,78 грн., а також стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ТзОВ «Українське фінансове агентство «Верус» заборгованість у розмірі 200 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2010 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2010 р. залишено без змін.

Таким чином, вимоги Банку щодо стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором уже були задоволені.

Відомостей про те, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2010 р. виконано, немає. Банк стверджує факт невиконання, відповідач указаного не заперечує, а відтак Банк має право на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Права та інтереси позивача в цьому випадку забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Указане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 31.10.2018 р. у цивільній справі №202/4494/16-ц.

Відповідно до принципу диспозитивності розгляду цивільної справи, суд має вирішувати справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів.

Позовні вимоги про стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялися, а суд першої інстанції цілком правомірно дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними.

Узагальнені доводи апеляційної скарги базуються на правовій позиції Банку, який стверджує і переконливо вважає, що винесення рішення про стягнення із відповідача заборгованості не зупиняє нарахування відсотків по кредиту, штрафів, комісії та неустойки, оскільки кредитний договір не розірваний між сторонами та продовжує діяти і по цей день.

Така позиція Банку прямо суперечить вимогам матеріального закону, висновкам ВС та обставинам справи. При цьому, Банк погоджується, що рішенням суду із відповідача вже було стягнуто достроково заборгованість по кредитному договору, однак помилково вважає, що має право нараховувати відсотки, штрафи, комісії і неустойки аж до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Тобто, доводи апеляційної скарги базуються на невірному розумінні норм матеріального права та їх суб`єктивному тлумаченні.

Отже, з а наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 жовтня 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 31 травня 2019 р.

Судді: