ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року

м. Харків

Справа № 629/3440/13-ц

Провадження № 22-ц/818/2629/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.,

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.,

за участю секретаря Чабан А.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2013 року у складі судді Дегтярчук М.О. по справі № 629/3440/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позову зазначає, що з 20 листопада 2012 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейне життя з відповідачкою не склалося, відсутні спільні інтереси. Вони мають різні погляди на життя, немає спільної згоди з важливих для сім`ї питань, що викликало постійні суперечки та зробило спільне життя неможливим.

За спільним рішенням їх син після розірвання шлюбу залишиться проживати з матір`ю. Зазначає, що має наміри надавати матеріальну допомогу на утримання сина у добровільному порядку.

Просить розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований виконавчим комітетом Смирнівської сільської ради Лозівського району Харківської області, актовий запис № 05.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 листопада 2012 року виконавчим комітетом Смирнівської сільської ради Лозівського району Харківської області, актовий запис № 05.

Прізвище відповідачки після розірвання шлюбу залишено - « ОСОБА_5 ».

Рішення мотивовано тим, що збереження шлюбу є неможливим, подальше спільне життя подружжя буде суперечити їх інтересам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що вона не отримувала судові повістки про розгляд справи та у зворотній повідомленнях про вручення поштового відправлення міститься підпис сторонньої особи, оскільки вона з 2008 року проживає у Чеській Республіці.

Спочатку в 2006 році до Чеської Республіки виїхав ОСОБА_1 , а у2008 році за програмою по возз`єднанню з родиною вона разом з сином отримали довгострокову візу. З того часу вона разом з позивачем продовжують мешкати разом в Чеській Республіці, мають спільний побут, взаємні права та обов`язки як члени однієї родини.

Також зазначає щодо порушення правил підсудності, оскільки сторони проживають за межами України.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони з 20 листопада 2012 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Мають сина ОСОБА_6 , 2005 року народження.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

За статтею 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між ними неможливо, сім`я розпалась і збереження її є неможливим.

Посилання ОСОБА_2 на можливість збереження сім`ї самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки ОСОБА_1 заперечує проти збереження шлюбу; не згодний на продовження шлюбу з відповідачкою та зазначає, що даний шлюб між ними повторний, однак налагодити стосунки все одно не вдалося.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Під час перегляду судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Відповідачкою не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї та що вони і на цей час підтримують шлюбні відносини.

Як поясним в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 сторони не проживають разом, спільного господарства не ведуть; будинок , у якому вони мешкають, поділений на дві частини і кожен з подружжя мешкає в окремих частинах будинку.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить його інтересам, та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині порушення судом правил підсудності, оскільки сторони, будучи громадянами України, фактично проживають за її межами, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із статтею 111 ЦПК України(у редакції , що діяла на час постановлення судового рішення) підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, за клопотанням позивача визначається ухвалою судді Верховного Суду України. У такому самому порядку визначається підсудність справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України.

Матеріали справи свідчать, що і позивач і відповідачка станом на час розгляду справи в суді першої інстанції зареєстровані в АДРЕСА_1 ; саме за цією адресою відповідачка отримувала судові повістки; будь яких даних, що сторони мешкають за межами України матеріали справи не містять.

За таких обставин вважати, що розгляд справи проведено з порушенням правил підсудності не можна.

Посилання ОСОБА_2 , що справу було розглянуто без належного її повідомлення, судовою колегією не приймаються.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками - повідомленнями (ч. 1,2 ст. 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до ч. 5 ст.74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам процесу.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції належними доказами вручення судових повісток, відправлених поштою, були, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованих листів . З матеріалів справи вбачається, що відповідач двічі викликалася в судові засідання шляхом направлення судових повісток за адресою її місця реєстрації. Відповідно до зворотніх повідомлень, ОСОБА_2 була повідомлена про розгляд справи, що підтверджується підписом в розділі особисто- підпис одержувача.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 вересня 2013 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 червня 2019 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко