КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6090/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2019року місто Київ

справа № 760/18955/16-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - ВолошинаВ.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської місцевої прокуратури №10, Прокуратури міста Києва, третя особа: Державна казначейська служба України про визнання незаконними рішень, дій та бездіяльності та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог просила:

визнати незаконним рішення, дії та бездіяльність відповідачів по не виконанню судового рішення слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року у справі №761/14572/14-к, що призвело до нанесення їй моральної шкоди і приводить до затягування досудового розслідування по справі вбивства її рідного брата ОСОБА_2 протягом 8 років 8 місяців;

зобов`язати Державне Казначейство України відшкодувати суму моральної шкоди завдану невиконанням судових рішень слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року у справі №761/14572/14-к та від 16 травня 2016 року у справі №761/16760/16-ц в розмірі 125022,69 грн. (розмір 2000 Євро) офіційний курс євро Нацбанку України станом на 20 листопада 2017 рокустановить 31,25567300грн.

В обґрунтування своїх вимог вказувала на те, що за матеріалами дослідчої перевірки, які надійшли з Соснівського РУ УМВС України в Черкаській області слідчим відділом Шевченківського районного управління до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0014216 внесено відомості за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України.

Посилалася на те, що відповідачами не виконується ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2014 у справі №761/14572/14-к, якою було скасовано постанову слідчого СВ 4-го ВМ Шевченківського РУГУ МВС України в місті Києві Черниш А.С. від 05 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0014216 від 10 вересня 2013 року.

Зазначала, що відповідачами також не виконується ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року, якою зобов`язано слідчого Шевченківського УП ГУНП в місті Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань її заяву від 24 квітня 2016 року вчинення кримінального правопорушення.

Посилалася на те, що у зв`язку з незаконними діями відповідачів, а також тривалим досудовим розслідуванням кримінального провадження №0014216 від 10 вересня 2013 року їй завдано моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не встановлено кількість винесених постанов про закриття кримінального провадження №0014216.

В поданому на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відзиві відповідачГоловного управління Національної поліції у місті Києвіпроти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідачів: Київської місцевої прокуратури №10 та Прокуратури міста Києва проти доводів апеляційної скарги заперечували, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Позивач, відповідач Головне управління Національної поліції у місті Києві, третя особа Державна казначейська служба України у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки позивач не повідомила про причини неявки та відповідно не надала доказів поважності неявки у судове засідання.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалі справи, 10 вересня 2013 слідчим відділом Шевченківського районного управління до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0014216 внесено відомості, викладені у матеріалах дослідчої перевірки за зверненням ОСОБА_1 , які надійшли з Соснівського РВ в Черкаській області, щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2014 у справі №761/14572/14-к скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ 4-го ВМ Шевченківського РУГУ МВС України в місті Києві Черниш А.С. від 05 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0014216 від 19 лютого 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України задоволено частково.

Скасовано постанову слідчого СВ 4-го ВМ Шевченківського РУГУ МВС України в місті Києві Черниш А.С. від 05 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0014216 від 19 лютого 2013 року.

25 грудня 2013 року слідчим СВ 4-го ВМ Шевченківського РУГУ МВС України в місті Києві Черниш А.С. прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0014216 від 10 вересня 2013 року, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України.

23 червня 2014 року слідчим СВ 4-го ВМ Шевченківського РУГУ МВС України в місті Києві лейтенантом міліції Черниш А.С. прийнято постанову про закриття кримінального провадження №0014216 від 10 вересня 2013 року, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України.

Згідно відповіді Прокуратури міста Києві від 30 червня 2015 року №04/2/2-3323-14, Шевченківським районним судом міста Києва за скаргою ОСОБА_1 24 липня 2014 року скасовано постанову слідчого від 23 червня 2014 року про закриття кримінального провадження №0014216.

Ухвалою слідчого суді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2016 року у справі №761/16760/16-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Шевченківського УП ГУ НП в місті Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, на підставі заяви ОСОБА_1 від 24 квітня 2016 року про вчинення кримінального правопорушення задоволено.

Зобов`язано слідчого Шевченківського УП ГУНП в місті Києві, який уповноважений вносити до ЄРДР заяви та повідомлення про кримінальне правопорушення, внести до ЄРДР заяву ОСОБА_1 від 24 квітня 2016 року про вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 січня 2015 року у справі заяву ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали Апеляційного суду міста Києва від 06 листопада 2014 року задоволено.

Роз`яснено, що ОСОБА_1 не є заявником, потерпілим, його представником чи законним представником у кримінальному провадженні №0014216 від 10 вересня 2013 року, оскільки вказане кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.383 КК України.

Позивач, звертаючись до суду, з вказаним позовом вказувала на те, що у зв`язку з невиконанням судових рішень слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року у справі №761/14572/14-к та від 16 травня 2016 року у справі №761/16760/16-к, а також тривалим досудовим розслідуванням кримінального провадження №0014216 від 10 вересня 2013 року їй завдано моральної шкоди.

При цьому, ОСОБА_1 посилалася на ч.6 ст.1176 ЦК України.

Згідно з ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду визначені ст.1176 ЦК України.

Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є безумовною підставою покладення цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду саме на державу в особі Державної казначейської служби України, незалежно від вини такої особи.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви позивачем визначено статус Державної казначейської служби України як третьої особи. В судове засідання Державна казначейська служби України викликалася також як третя особа.

При цьому, позивач не подавала заяв щодо залучення Державної казначейської служби України до участі у справі в якості відповідача та відповідно судом першої інстанції не постановлялася ухвала про залучення Державної казначейської служби України в якості співвідповідача.

За приписами статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до частини другої статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначена норма права не суперечить статті 1167 ЦК України і не звільняє позивача від обов`язку доказування неправомірності дій Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської місцевої прокуратури №10, Прокуратури міста Києва, як підставу для відшкодування моральної шкоди.

Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статті 1167 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, що підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст.81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що позивач доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги, суду не надала, зокрема, щодо незаконності дій або бездіяльності відповідачів щодо тривалого досудового розслідування № 0014216 та доказів того, що діями Головного управління Національної поліції у м. Києві, Київської місцевої прокуратури №10, Прокуратури міста Києва їй було завдано шкоду в розумінні зазначених вище норм ЦК України, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, сам факт неодноразового винесення постанов про закриття кримінального провадження №0014216 та в подальшому їх скасування не свідчить про протиправність дій прокуратури та поліції, та завдання моральної шкоди позивачу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: