Справа № 462/5624/18 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/266/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Бориславського Ю.Л., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на навчання дитини, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який продовжує навчання, в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.07.2018 р. до закінчення навчання. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що від спільного проживання із відповідачем у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час син сторін навчається на денній формі навчання відділення електроніки та комп'ютерних систем Технічного коледжу НУ «Львівська політехніка». Вказала, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість по сплаті аліментів на сина, яка станом на 2018 рік становила приблизно 35 000 грн. Син потребує допомоги, оскільки навчається, а відповідач може таку надавати. Тому епросила позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на час навчання дитини задоволено частково.

Ухвалено стягувати щомісячно із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1/, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 /ІПН: НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2, на сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який навчається в Технічному коледжі Національного університету «Львівська політехніка» відділення електроніки та комп'ютерних систем на денній формі навчання, аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи з 10.09.2018 року і до завершення ОСОБА_5 навчання і /або/ досягнення 23-річного віку залежно від того, яка подія наступить швидше.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації: АДРЕСА_3 ІПН НОМЕР_2, в дохід держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з'ясуванням обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не надав значення запереченням апелянта, викладеним у відзиві та запереченнях, не прийняв до уваги те, що на день звернення позивача до суду з позовною заявою сину ОСОБА_5 вже виповнилось 18 років, відтак він досягнув повнолітнього віку, а згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У нього складне матеріальне становище, при якому розмір заробітної плати складає 3800 грн. 00 коп. на місяць, з яких він вже сплачує аліменти на неповнолітню донькк від другого шлюбу у розмірі 920 грн. 00 коп. щомісячно, а також несе інші витрати, пов'язані з утриманням своєї сім`ї в цілому та веденням домашнього господарства. Тобто, він не має змоги надавати аліменти повнолітньому сину, який до того ж утримує себе самостійно, що вбачається з копії супровідного листа ДП «Адідас-Україна» вих. № 21/11 у відповідь на адвокатський запит від 12.11.2018 року щодо трудової діяльності та витягу з наказу Пр. № - 3104 від 01.10.2018 року, навчається на державній формі навчання, відтак витрат, пов'язаних з навчанням сина позивач не несе.

Посилається на те, що у зв'язку з безпідставною відмовою суду у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін судом порушено принцип змагальності сторін. При цьому, позивач не надала доказів спільного проживання з сином.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В свою чергу, 19 лютого 2019 року від представника позивача адвоката ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Покликаючись на приписи ст. ст. 193, 199, 200 СК України спростовує доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не надав значення тому, що на день звернення позивача до суду з позовною заявою сину ОСОБА_5 вже виповнилось 18 років, відтак, такий досягнув повнолітнього віку, а відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Звертає увагу на те, що позивач є інвалідом другої групи за загальним захворюванням та багато років лікується від ряду серйозних захворювань. Крім того, зазначає, що немає жодних доказів того, що син ОСОБА_5 утримує себе самостійно, факт його роботи жодним чином не підтверджує, а навпаки, вказує на те, що потрібно кошти і замість того, щоб присвятити весь час навчанню, такий змушений був влаштуватись на роботу, щоб частково задовольняти потреби на навчання, тощо та зменшити навантаження матері із свого утримання. Такою позицією, на думку позивача, лише підтверджується небажання відповідача нести витрати на сина. Враховуючи вищенаведене, вважає доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу, а оскаржуване рішення таким, що прийняте за наслідком повного та всебічного з'ясування всіх істотних обставин справи. В задоволенні апеляційної скарги просить відмовити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, його батьками є сторони по справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.3).

Згідно довідки, виданої в.о. завідувачем відділення Технічного коледжу Національного університету «Львівська політехніка» від 23.04.2018 р., ОСОБА_5 є студентом третього курсу денної форми навчання відділення електроніки та комп'ютерних систем та закінчує навчання в червні 2019 року (а.с.5).

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до приписів ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Частиною 3 ст.199 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, обов'язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів, суд враховував, що відповідач працює на посаді менеджера зі збуту в СПД ФО ОСОБА_7, за рішенням суду сплачує аліменти на утриманні доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, а також має заборгованість по аліментах на утримання сина ОСОБА_5, яка станом на 10.10.2018 р. становить 22 539 грн. 15 коп. Крім того, позивач ОСОБА_4 є інвалідом 2 групи та їй протипоказана праця в шкідливих умовах.

Відповідно до вимог ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, однак з врахуванням вище перелічених обставин вірним вважав його часткове задоволення, а саме, що із відповідача слід стягувати щомісячно на користь позивача аліменти на сина ОСОБА_5, який навчається, починаючи з 10.09.2018 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення сином 23-х річного віку у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Твердження апелянта про те, що позивач ОСОБА_4 не надала належних доказів на підтвердження спільного проживання з сином ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, оскільки в суді першої інстанції даний факт учасниками справи не оспорювався та матеріали справи не містять доказів в підтвердження факту непроживання позивача ОСОБА_4 з сином ОСОБА_5

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 березня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.