ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3728/19 Справа № 200/2876/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Литвиненко І. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 ,

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 березня 2011 року ОСОБА_1 позичив у нього гроші у сумі 69 000 доларів США, що у перерахунку на національну грошову одиницю України, станом на 19 лютого 2014 року, становить 589 998, 30 грн., та зобов`язався їх повернути до 01 березня 2011 року з відсотками у розмірі 15% від суми позички, про що написав розписку. Він свої зобов`язання виконав, надав вказану суму відповідачеві. Однак той свої обов`язки виконав не у повному обсязі, так як сплатив лише частину боргу у сумі 28 000 доларів США. Таким чином, станом на 13 червня 2016 року, ОСОБА_1 заборгував йому 41 000 доларів США, що у перерахунку на національну грошову одиницю України, станом на 18 травня 2016 року, становить 1 036 070 гривень. З тих підстав, що позика повернута не у повному обсязі, прохає його позов задовольнити у повному обсязі.

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_2 , в якому враховуючи останні уточнення просив стягнути з останнього суму боргу за договором позики, три відсотки річних від простроченої суми та пеню за прострочення зобов`язання.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що відповідно до усної домовленості між ним та ОСОБА_2 , останній позичив у нього кошти у загальній сумі 28 000 доларів США, що підтверджується його розписками від 26 квітня 2011 року на суму 7 000 доларів США, від 28 вересня 2013 року на суму 10 000 доларів США, від 21 листопада 2013 року на суму 6 000 доларів США та від 03 січня 2014 року у сумі 5 000 доларів США. 05 грудня 2014 року ним пред`явлена вимога ОСОБА_2 про повернення коштів. Через те, що позичених коштів той не повертає, звернувся до суду. Вважає, спираючись на норми ст.625 ЦК України, що має право на стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми боргу. Керуючись нормами ст. 549 ЦК України, також за порушення боржником свого зобов`язання, прохає стягнути з нього пеню.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 березня 2011 року, яка склалася станом на 13 червня 2016 року, у розмірі 41 000 доларів США, що за курсом НБУ від 18 травня 2016 року становить суму у 1 036 070 гривень. Також вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Відмовлено в задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на те, що не було додержано істотних умов договору позики, а саме, не було визначено місце виконання зобов`язань.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

За вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 01 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, підтверджений розпискою, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 69 000 доларів США, а останній зобов`язався повернути грошові кошти в строк до 01 березня 2012 року.

Відповідно до умов договору позики ОСОБА_1 зобов`язався повернути суму позики з врахуванням 15% за користування грошовими коштами.

Вищевказаний договір позики (розписка) написана та підписана особисто відповідачем ОСОБА_1 . Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розписка від 01 березня 2011 року написана власноручно ОСОБА_1 , що підтверджує факт отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 69 000 доларів США.

ОСОБА_1 зі свого боку умови договору виконав частково, повернувни кошти лише у сумі 28 000 доларів США, та з порушенням визначеного у договорі строку. Дані обставини підтверджуються, наданими ОСОБА_1 копіями розписок ОСОБА_2 від 24 квітня 2011 року про отримання останнім коштів у сумі 7 000 доларів США; від 28 серпня 2013 року про отримання коштів у сумі 82 000 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США; від 21 листопада 2013 року про отримання коштів у сумі 6 000 доларів США; від 03 січня 2014 року про отримання коштів у сумі 40 000 грн., що еквівалентно 5 000 доларів США. Колегія суддів погоджується, з висновком суду першої інстанції, що зазначені вище розписки не є договорами позики в розумінні ст.1046 ЦК України, а є доказами часткового повернення боргу за договором від 01 березня 2011 року, оскільки вони не містять строків та повернення ОСОБА_2 коштів а лише підтверджують факт отримання ним певної суми.

Таким чином, на час розгляду даної справи ОСОБА_1 має заборгованість перед ОСОБА_2 у сумі 41 000 доларів США, що у перерахунку на національну грошову одиницю України, станом на 18 травня 2016 року, становить 1 036 070 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не виконувались умови договору позики, в зв`язку з чим у позивача виникло право вимагати повернення отриманих відповідачем грошових коштів разом з нарахованими процентами за їх користування.

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що під час складання розписки не було додержано істотних умов договору позики, а саме, не було визначено місце виконання зобов`язання колегія суддів не може прийняти до уваги виходяцчи з наступного.

Нормами ст.526 ЦК України, на які посилається заявник апеляційної скарги, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом з цим, положеннями ст.532 ЦК України не передбачено обов`язку зазначати у договорі місце виконання зобов`язання за ним, оскільки даною статтею визначені випадки, якщо дані умови (місце виконання зобов`язання) договором не визначені.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями статей 1046, 1047, які також визначають форму та істотні умови договору позики. В даній справі судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що укладений договір відповідає зазначеним нормам, тому доводи апеляційної скарги відносно не додержання вимог закону при його укладенні не заслуговують на увагу.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров