Провадження № 22-ц/801/1130/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В.В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 рокуСправа № 127/20982/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участі секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2019 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Антонюком В.В.,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні батька з дитиною.

Мотивуючи позовні вимоги тим, що 23.04.2015 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.05.2018 було розірвано. В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, тому він звернувся за вирішенням даного питання до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, яким визначено порядок участі у вихованні дитини, з яким сторони погодились. ОСОБА_2 вказує, що виконує зазначене рішення, однак відповідач незаконно перешкоджає йому у побаченнях з сином. Позивач тривалий час намагався в позасудовому порядку врегулювати спірне питання, однак, йому це не вдалось, тому він вимушений звернутись до суду з позовом.

Відповідач ОСОБА_1 на позовну заяву подала відзив, в якому вказує, що не проти зустрічей батька з сином, однак просить змінити графік побачень, запропонований позивачем, через хворобу дитини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2019 року позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з сином, визначено ОСОБА_2 такі способи участі у вихованні та вільному спілкуванні: систематичні побачення та особисте спілкування протягом 6-ти місячного терміну з дня набрання рішенням законної сили: -щовівторка з 18.00 год. до 20.00 год. у присутності матері дитини; -щочетверга з 18.00 год. до 20.00 год. у присутності матері дитини; -щосуботи з 11.00 год. до 13.00 год. у присутності матері дитини. Після закінчення 6-ти місячного терміну: -щовівторка з 18.00 год. до 20.00 год. без присутності матері дитини; -щочетверга з 18.00 год. до 20.00 год. без присутності матері дитини; -щосуботи з 11.00 год. до 13.00 год. без присутності матері дитини. Рекомендувано батькам попереджати один одного про свої дії щодо дитини, узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дитини. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З таким рішенням позивач та відповідач не погодились та оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було повністю досліджено всіх доказів та не враховані всі істотні обставини справи. Зокрема суд не врахував інтереси самої дитини, не враховано що дитина онкологіно хвора, потребує постійного лікування та особливого догляду. Вважає, що такі зустрічі будуть лише на шкоду, а не на користь дитини, також судом не взято до уваги те, що відповідач не перешкоджала позивачу у спілкуванні з сином.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі , стягнути з відповідача на користь нього 11 017,20 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Одним із головних доводів апеляційної скарги зазначено те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку та не дав належної оцінки усім доказам у справі та безпідставно зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу.

В свою чергу ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.04.2015 сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.05.2018 розірвано. В період шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає із матір`ю.

Син ОСОБА_3 є інвалідом дитинства, має медичний діагноз: гістоцид з клітин Лангерганса з мультисистемним ураженням (права тімяна кістка, права здухвинна кістка, права вертлюжна ямка, тимус, печінка, селезінка), група підвищеного ризику. Вторинна кардіопатія. ВОО. Токсичний гепатит. Двобічний отит. За рекомендаціями лікарів потребує постійного медикаментозного лікування та постійних оглядів, на лікуванні в Національній дитячій спеціалізованій лікарні «ОХМАТДИТ» перебуває з 7 вересня 2017 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.07.2018 стягнуто із ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_3 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 квітня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнуто аліменти на утримання дружини ОСОБА_1 в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 23 квітня 2018 року і до досягнення дитиною трьох років.

Рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради №1446 від 05.07.2018 встановлено ОСОБА_2 , наступний порядок участі у вихованні сина: протягом тримісячного терміну: щовівторка, щочетверга з 17:00 год. до 20:00 год. у присутності матері дитини; щосуботи з 11:00 год. до 13:00 год. та з 16:00 год. до 20:00 год. у присутності матері дитини. По закінченню тримісячного терміну: щовівторка, щочетверга з 17:00 год. до 20:00 год. без присутності матері дитини; щосуботи з 11:00 год. до 13:00 год. та з 16:00 год. до 20:00 год. без присутності матері дитини. Крім того, зобов`язано батьків попереджати один одного про свої дії щодо дитини та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дитини.

Не погодившись із рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради, 16.07.2018 ОСОБА_1 звернулась до Вінницької міської ради із проханням зміни час та місце зустрічей позивача з сином, на що їй було відмовлено за відсутності підстав для перегляду вищезазначеного рішення № 1446 від 05 липня 2018 року.

У зв`язку з невиконанням відповідачем вище зазначеного рішення, позивач неодноразово звертався до Національної поліції України із заявами з приводу того, щоб прийняти міри до ОСОБА_1 , яка не дає йому можливості бачитись із сином, нащо отримав відповіді про шляхи вирішення даного питання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду про наявність перешкод з боку відповідача щодо побачень з дитиною батька, відповідає обставинам справи. Звертає увагу, що сам по собі відзив на позовну заяву та заперечення проти позову, вказують на те, що між сторонами існують напружені відносини, однією із причин яких - це відсутність порозуміння та взаємної згоди у питаннях виховання та спілкування з дитиною одного із батьків.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно свій висновок мотивував тим, що відсутність можливості батька спілкуватися з дитиною порушує не тільки права батька, а в першу чергу, порушує права та суперечить інтересам дитини, тому позивач, має рівні права на участь у вихованні малолітньої дитини, прагне та бажає спілкуватися з нею, приймати участь у її житті, при цьому суд врахував рекомендації органу опіки та піклування, які були прийняті ним в ході розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України (далі - СК України), здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

На батьків, котрі проживають окремо, покладено обов`язок брати участь у вихованні дитини і вони мають право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитини, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 2статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд першої інстанції врахував принцип рівності прав батьків у вихованні дитини.

Відповідно доч.4,5ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради № 31-00-005-57000 від 29 листопада 2018 року з врахуванням всіх обставин встановлено за доцільне визначити такі способи участі батька ОСОБА_2 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : систематичні побачення та особисте спілкування протягом 6-ти місячного терміну з дня набрання рішенням законної сили: щовівторка з 18.00 год. до 20.00 год. у присутності матері дитини; щочетверга з 18.00 год. до 20.00 год. у присутності матері дитини; щосуботи з 11.00 год. до 13.00 год. у присутності матері дитини. Після закінчення 6-ти місячного терміну: щовівторка з 18.00 год. до 20.00 год. без присутності матері дитини; щочетверга з 18.00 год. до 20.00 год. без присутності матері дитини; щосуботи з 11.00 год. до 13.00 год. без присутності матері дитини. Рекомендовано батькам попереджати один одного про свої дії щодо дитини, узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дитини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги зазначений висновок та визначив порядок участі позивача у вихованні сина у спосіб запропонований органом опіки та піклування Вінницької міської ради, оскільки він відповідає вимогам статті 158 СК України.

При цьому, суд правильно визначив характер відносин між сторонами, врахував особливості стану здоров`я дитини, та дійшов вірного висновку про те, що побачення та особисте спілкування батька з сином слід проводити у присутності матері дитини протягом шести місячного терміну з дня набрання рішенням законної сили. Крім того, безпосередня участь батька у вихованні дитини, регулярне спілкування між ними, не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а насамперед буде повністю відповідати інтересам дитини.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься заява відповідача ОСОБА_1 про зменшення розміру судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, яка подана у відповідності до ст.137 ЦПК України.

Суд першої інстанції достатньо в повній мірі мотивував свій висновок та правильно вирішив це питання, обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача витрати в розмірі 2500, 00 грн. та з відповідача на користь позивача витрати в розмірі 2500, 00 грн.

При цьому судом вірно було враховано розмір витрат, понесених сторонами за надання їм такої допомоги, час, який було витрачено адвокатами на надання юридичної допомоги, враховано співмірність витрат із складністю справи, а також ту обставину, що на утриманні відповідача знаходиться дитина-інвалід.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказаний розмір витрат про надання правової допомоги є співмірним із складністю справи, часом витраченими адвокатами на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, ціною позову, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд неправомірно взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 29.11.2018, оскільки він має право на спілкування із сином без присутності матері є безпідставними. Враховуючи те, що дитина малолітнього віку, постійно хворіє та потребує особливого догляду, суд правильно виходив із того, що перші шість місяців позивачу слід проводити з дитиною у присутності матері, так як дитині необхідна поступова адаптація до нових умов спілкування з батьком. На переконання колегії суддів, вирішуючи спір, суд не вийшов за межі позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 , що саме позивач є винним у виниклих конфліктах між сторонами, так як він не бажав узгоджувати свої часи зустрічі з сином враховуючи режиму дня, стану здоров`я та інтереси дитини, не заслуговують на увагу, даний факт сам по собі не може бути підставою відмови батькові у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про те, що суд не дав оцінки надані нею, доказам, а брались до уваги лише докази надані позивачем не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Наведені в апеляційних скаргах доводи не впливають на правильність ухваленого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало