Провадження № 2/761/3161/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

за участю :

секретаря судового засідання - Мусійчук В.С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Чехоєвої Н.М.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Виконавчого органу Київради (Київської міської адміністрації) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Виконавчого органу Київради (далі - відповідач) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Ухвалою судді від 21.01.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 жовтня 2018 року її було звільнено з посади прибиральник території та за сумісництвом приймальник замовлень Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально- побутового обслуговування» Виконавчого органу Київради за п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за угодою сторін. Підставою для звільнення була заява Позивача від 25.10.2018 року.

Позивач стверджує, що відповідач вдався до фальсифікації даних про її посаду, оскільки вона ніколи прибиральницею території не працювала, не писала заяву про сумісництво в 2016 році і тим паче не просила заносити вказану інформацію до трудової книжки.

Після дострокового виходу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, позивач, згідно наказу № 64-к від 16.09.2018 року, приступила до роботи 17 вересня 2018 року на посаду прибиральник території Лісового кладовища, тобто, її було прийняту на іншу посаду. Як вбачається з тексту самого наказу № 64-к від 16.09.2018 року, робота мала бути на Лісовому кладовищі (яке знаходиться в межах міста Києва), однак місцем роботи було встановлено Північне кладовище, яке розташоване взагалі в іншій місцевості, а саме в Київській області в с. Літки, відповідно таке переведення на іншу місцевість можливе тільки за згодою працівника.

Оскільки позивач має двох неповнолітніх дітей : сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 та не має чоловіка, то згідно законодавства без її згоди змінювати істотні умови праці, а саме місце роботи з м. Києва на Київську область не мали права.

25.10.2018 року десь близько 10 год ранку позивача викликали до керівника, оскільки керівник був зайнятий позивача прийняв заступник керівника ОСОБА_5 . Він повідомив позивачу, що та розмістила на своїй сторінці в соціальній мережі інформацією про «Похоронний дім пам`яті» і що позивач зможе вийти з кабінету лише після того, як напише заяву на звільнення за угодою сторін. Позивачка просила щоб її знов повернули в декретну відпустку, однак заступник директора в цьому їй відмовив і наполягав на написанні заяви про звільнення за угодою сторін.

Втомившись від сварки яка виникла в кабінеті заступника керівника, позивач написала заяву про звільнення її за угодою сторін, після чого він відчинив двері та дозволив їй вийти, при чому заяву позивач залишила в кабінеті, до відділу кадрів її не заносила.

26.10.2018 року позивач звернулась до директора Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з проханням розібратись в ситуації, що склалась з її звільненням. Однак листом № 1910 від 12.11.2018 року Відповідач відмовився анулювати наказ про звільнення.

6.10.2018 року та 30.10.2018 року, позивач зверталась до Головного управління Держпраці у Київській області з заявою (скаргою) на дії Відповідача. Однак листом № 43/2-С-4944-5005 від 31.10.2018 року позивачу було рекомендовано звернутись до суду.

Тому позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ директора Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Виконавчого органу Київради №85-к від 25.10.2018р про звільнення позивача з посади прибиральника території за сумісництвом приймальник замовлень за п. 1 ст. 36 КЗпП України; поновити позивача на посаді приймальника замовлень Лісового кладовища Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Виконавчого органу Київради з 25.10.2018р.; стягнути з Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Виконавчого органу Київради на користь позивача середню заробітну плату з розрахунку 962,33 грн. (середньоденна заробітна плата) за весь час вимушеного прогулу, що становить на дату подання позову 55815,14 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.; зобов`язати Ритуальну службу Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Виконавчого органу Київради привести записи в трудовій книжці позивача у відповідність до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників,, заяв позивача та наказів.

Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, відсутність належних та допустимих доказів, якими вони обґрунтовуються, повністю підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, просила відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

18.10.2016 р. позивач ОСОБА_1 на підставі Наказу від 18.10.2016 р. за № 94-к була прийнята на посаду приймальника замовлень Лісового кладовища відповідно до заяви ОСОБА_1 лід ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач ОСОБА_1 звернулась 31.10.2016 року до адміністрації роботодавця про можливість суміщення посад прибиральника території Лісового кладовища та приймальника замовлень Лісового кладовища.

Наказом № 97/1-К від 31.10.2016 року ОСОБА_1 з 01 листопада 2016 року прийнята на посаду прибиральника території Лісового кладовища та приймальника замовлень Лісового кладовища на умовах суміщення посад.

З даним наказом позивачка ОСОБА_1 ознайомлена належним чином під підпис.

Відповідно до частини 1 ст. 233 КзПП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Станом на 09.04.2019р., відсутні будь-які звернення Позивача до районних судів стосовно оскарження Наказу № 97/1 - к від 31.10.2016 року.

Тобто, оскарження зазначеного наказу не було, позивачка не виявляла ніяких заперечень.

Також, наказом по підприємству № 127 від 30.12.2016 року з метою приведення у відповідність професійної назви роботи, внесені істотні зміни у структуру підрозділів підприємства по бюджетній діяльності, та ознайомлені належним чином під підпис ОСОБА_1

Заявою від 01.02.2017 року ОСОБА_1 просила перевести на посаду прибиральника території з 01.04.2017 року, про що були здійснені відповідні дії підприємства.

10.09.2018 року позивачка ОСОБА_1 своєю заявою просила дозволити приступити до виконання своїх обов`язків з 17.09.2018 року та перервати відпустку по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку.

Наказом № 64-К від 10.09.2018 року, ОСОБА_1 прибиральник території приступила до роботи з 17.09.2018 року.

З даним наказом позивачка ОСОБА_1 ознайомлена належним чином під підпис.

Станом на 09.04.2019р., відсутні будь-які звернення Позивача до районних судів стосовно оскарження Наказу № 64 - к від 10.09.2018 року.

Тобто, оскільки оскарження зазначеного наказу не було, то позивачці ОСОБА_1 було відомо про знаходження її на посаді прибиральника території і щодо даної обставини вона не виявляла ніяких заперечень.

25.10.2018 року позивач ОСОБА_1 на підставі Наказу від 25.10.2018 року за № 85-К звільнена з займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, підстава: заява ОСОБА_1 від 25.10.2018р.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

У зв`язку з тим, що факт тиску на позивача з приводу написання заяви на звільнення не доведено, тому подану від її імені заяву про звільнення з 25.10.2019 року слід розцінювати, як її власну волю з усвідомленням відповідних наслідків.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі не підлягають задоволенню, а також необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати, моральної шкоди та зобов`язання відповідача привести записи в трудовій книжці у відповідність до Інструкції, оскільки, вони є похідними від первісних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 36, 233 КЗпП України, ст.ст. 2, 10, 12, 11, 13, 43, 57, 58, 60, 76, 77, 179, 209, 211, 264 ЦПК України

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» Виконавчого органу Київради (Київської міської адміністрації) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного тексту рішення 05.06.2019 року.

Суддя