Провадження №2/523/1964/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.,

при секретарі судового засідання Дзюба Г.І.

за участю представника позивача Неголюк С.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 21 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів про захист прав споживача,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів про захист прав споживача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Так, 15 квітня 2008 року між позивачем, ОСОБА_1 та Публічним акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно п. 1.1 Договору, банк зобов`язаний надати, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит ( грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 55 300 (п`ятдесят п`ять тисяч триста) доларів США 00 центів, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 279 265 (двісті сімдесят десять тисяч двісті шістдесят п`ять) гривень, 00 копійок за курсом Національного банку України, на день укладання цього договору.

Валютою кредитування та погашення кредиту, згідно Кредитного договору № 0 від 15 квітня 2008 року Банком визначено долари США.

Відповідно до Кредитного договору Позичальник зобов`язався терміном з 15 квітня 2008 року повернути кредит та сплатити проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 605 (шістсот п`ять) доларів США згідно Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту (Додаток №1 Кредитного договору).

За користування кредитними коштами, відповідно до пункту 1.3.1. Кредитного договору Позичальник повинен був сплатити банку встановлену процентну ставку у розмірі 12 (дванадцять ) % річних. Відповідно до пункту 1.4. Кредитного договору Банком надано кредит Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на придбання нерухомості.

У забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором № 0 від 15 квітня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 15 квітня 2008 року було укладено Договір поруки № 197338.

Позивач вважає, що договір про надання споживчого кредиту договору № 0 від 15 квітня 2008 року не відповідає законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним з наступних підстав.

Згідно із Договором про надання споживчого кредиту №0 від 15 квітня 2008 року, де зазначено, що вказаний договір укладений у іноземній валюті - долари США.

При зверненні до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» позивачу були потрібні гроші для своїх особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на придбання нерухомості.

Позивач, довіряв представниками ПАТ «УкрСиббанк», а також вважав в момент укладення договору, сторони діють у повній відповідності до вимог закону, а також був впевнений, що не буде змін валютного курсу. Проте банк його не повідомив у письмовій формі щодо наявність валютних ризиків.

В зв`язку з важким матеріальним становищем, він уклав договір, не розуміючи, що він був укладений з порушенням вимог закону, а саме частині обігу готівкової валюти на території України та відсутності інформаційного листа що, валютних ризиків.

Так позивач вважає, що банк не має право надавати кредити у валюті, а всі кредити повинні були надаватись виключно у національній валюті гривні.

Окрім того, в порушення ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банк не отримав відповідної ліцензії, а таке саме він як споживач також не мав індивідуальної ліцензії.

Позивач також стверджує, що Банк не проінформував позивача, як того вимагає закон, у письмовій формі під час процесу укладення Кредитного договору про можливі ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу.

Так, відповідно до п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

В даному випадку позивач вважає, що його ввели в оману працівники банку, а тому такий договір згідно ст. 230 ЦК України повинний бути визнаний недійсним.

Позивач також посилається, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісною: його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно п. 1.3. Договору, «за користування кредитними коштами протягом перших 30 днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12, 00 річних...

...За користування кредитними коштами понад встановлений Договором термін Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п, 1.3.1.. Проценти нараховуються і на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення таке заборгованості..»

Вказане положення є незаконним, адже порушення приписи банківської справи та укладений договір не містить жодних положень щодо зменшення процентної ставки у разі інфляційних процесів. Станом на час подання позову курс гривні до долару США становить 27 грн 60 копійки за 1 долар, тоді як договір укладався за курсом 5 гривень за 1 долар.

Таким чином, п.1.3. за умови відсутності дзеркальної норми, яка б захищала праві позивача у разі інфляції є несправедливим по відношенню до споживача.

Оскільки проценти входять до ціни договору, вважаємо: ціна договору - несправедлива.

Отже з вищенаведеного можна зробити висновок, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача.

Позивач також вважає, що фактично у договірних відносинах виникли форс-мажорні обставини, оскільки курсу на момент укладення договору був значно нижчий проти наявного на час подачі позову. Окрім того, наявність обставини військових подій на території України також не дали можливості позивачу виконувати свої обов`язки.

В позовній заяві позивач також посилається на те, що банк зобов`язувався надати йому кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Долар США, в сумі 55 300 (п`ятдесят п`ять тисяч триста) доларів США, враховуючи загальну суму грошових коштів, що були сплачені позивачем в якості виконання зобов`язання в розмірі 66 530 (шістдесят шість тисяч п`ятсот тридцять доларів США 88 центів, яка перевищує суму кредитних коштів, що було надано, можна дійти висновку, що позивачем було повернене майно, що було набуде позивачем на підставі угоди, яка є недійсною з врахуванням положень ст. 1212 ЦК України.

На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0, укладених 05 квітня 2008 року між, ОСОБА_1 та Публічним акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк».

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також підтвердив обставини, які викладені в позовній заяві.

Представники відповідача в судове засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи наявне пояснення представника відповідача, в якому просять залишити позов без задоволення. (а.с. 134)

Представники Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів про захист прав споживача в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини.

Так судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно п. 1.1 Договору, банк зобов`язаний надати, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит ( грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 55 300 (п`ятдесят п`ять тисяч триста) доларів США 00 центів, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 279 26500 (двісті сімдесят десять тисяч двісті шістдесят п`ять) гривень, 00 копійок за курсом Національного банку України, на день укладання цього договору. (а.с.6)

Валютою кредитування та погашення кредиту, згідно Кредитного договору № 0 від 15 квітня 2008 року Банком визначено долари США.

Відповідно до Кредитного договору Позичальник зобов`язався терміном з 15 квітня 2008 року повернути кредит та сплатити проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 605 (шістсот п`ять) доларів США згідно Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту (Додаток №1 Кредитного договору).

За користування кредитними коштами, відповідно до пункту 1.3.1. Кредитного договору Позичальник повинен був сплатити банку встановлену процентну ставку у розмірі 12 (дванадцять ) % річних. Відповідно до пункту 1.4. Кредитного договору Банком надано кредит Позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на придбання нерухомості.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, кожна сторона повинна дотримуватись умов договору, а також вимог законодавства.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже між сторонами був укладений кредитний договір, та сторони розуміли значення своїх дій, а також бажали отримати конкретний результат, а саме позивач бажав отримати кредит у розмірі 55 300 (п`ятдесят п`ять тисяч триста) доларів США 00 центів.

Судом також встановлено, що позивач виконував умови кредитного договору та регулярно сплачував відповідачу суму коштів у розмірі 605 доларів США, та інші суми, згідно графіку погашення заборгованості. В той же час, оскільки розмір заборгованості не є предметом позовних вимог, суд не досліджує належне виконання позивачем умов кредитного договору, а лише констатує факт прийняття умов позивачем кредитного договору, шляхом його виконання.(а.с. 11-98)

Суд не погоджуються з посиланням позивача та те, що його представники відповідача ввели в оману щодо суттєвих умов договору.

Так, згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

В судовому засіданні встановлено, що позивач дійсно отримав кредитні кошти від відповідача у розмірі 55 300 (п`ятдесят п`ять тисяч триста) доларів США 00 центів, оскільки даний факт сторони не оспорювали, а також він вважається таким, що не підлягає доказуванню.

Отже позивач самостійно обрав валюту кредиту долари США, проте маючи можливість отримати кредит в національній валюті.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом; виконання зобов`язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Судом встановлено, що згідно з банківською ліцензію № 75 від 24 грудня 2001 року, виданою Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, виданого Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу , а також самого додатку до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», останній має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Отже суд вважає, що законодавством на час укладення договору було визначено право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу (статті 192, 524, 533 ЦК України). Відповідач діяв на підставі відповідних ліцензій по наданню кредитів в іноземній валюті.

Окрім того, станом на час укладення договору, тобто 15 квітня 2008 року була відсутня законодавча заборона на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому відповідач мав право надавати споживчий кредит в іноземній валюті, а також має право вимагати його повернення, а також процентів за користування кредитними коштами в іноземній валюті.

Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності 16 жовтня 2011 року, отже не може бути застосований до правовідносин, які виникли між сторонами.

Суд також вважає, що доводи позивача про неповідомлення банком про зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання спірного договору про надання споживчого кредиту недійсним, з огляду на те, що позивач, добровільно погодившись на отримання кредиту в іноземній валюті, діяв на власний розсуд та ризик і сам повинен був передбачати у момент укладення договору можливість зміни курсу української гривні до іноземної валюти.

Суд також вважає, що відсутні підстави для визнання договору недійсним на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто наявністю в договорі умов, які є несправедливими.

Так, згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Отже суд вважає, що передбачено у договорі умова про підвищення розміру відсотків у разі неналежного виконання умов договору не є підставою для визнання його недійсним.

На підставі викладеного, суд вважає, що в результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів

про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеного 05 квітня 2008 року між, ОСОБА_1 та Публічним акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня отримання копію повного тексту.

Повний текст рішення буде складено та підписано у десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя:

Повний текст складено та підписано 03.06.2019р.