Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 161/10263/15-ц

провадження № 61-11181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 04 жовтня 2005 року № VOH0GF0000610 відповідач отримав кредит у розмірі 23 000,00 дол. США на термін до 05 жовтня 2015 року та зобов`язувався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, що встановлені кредитним договором.

Позивач зазначав, що відповідач не виконав умов договору належним чином, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Уточнивши позов, позивач просив суд стягнути заборгованість станом на 24 березня 2016 року у розмірі 10 614,42 дол. США, що за курсом 26,01 грн за 1 дол. США становить 276 081,06 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 4 933,33 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 2 698,46 дол. США, заборгованість за комісією за користування кредитом - 1 358,41 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 24 березня 2015 року до 24 березня 2016 року - 1 624,22 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 10 614,42 дол. США, що еквівалентно 276 081,06 грн за курсом 26,01 грн за 1 дол. США станом на 24 березня 2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 4 141,22 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач умови кредитного договору належним чином не виконував, а тому є підстави для стягнення з відповідача на користь банку кредитної заборгованості, що підтверджується наявними у справі доказами та узгоджується з нормами матеріального права.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2016 року в цій справі в частині розміру стягнення кредитної заборгованості та судових витрат змінено.

Викладено абзаци перший, другий та третій резолютивної частини рішення в новій редакції. Позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 24 березня 2016 року, у тому числі: 128 315,91 грн - заборгованість за кредитом; 70 186,94 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 42 245,96 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3 611,23 грн. У решті рішення залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Суд першої інстанції помилкового стягнув з відповідача на користь банку комісію за користування кредитом, оскільки пункти 1.1, 2.2.3 укладеного кредитного договору, якими встановлено сплату комісії за користування кредитом, є нікчемними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що кредитний договір був укладений до прийняття Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила № 168), а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що відповідно до укладеного договору від 04 жовтня 2005 року № VOH0GF0000610 відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 23 000,00 дол. США на термін до 05 жовтня 2015 року та зобов`язувався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором (а. с. 10-11).

Відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого за розрахунками позивача у нього станом на 24 березня 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 10 614,42 дол. США, у тому числі: заборгованість за кредитом у розмірі 4 933,33 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 2 698,46 дол. США, заборгованість за комісією за користування кредитом - 1 358,41 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 24 березня 2015 року до 24 березня 2016 року - 1 624,22 дол. США, що еквівалентно 276 081,06 грн за курсом 26,01 грн. за 1 долар США станом на 24 березня 2016 року.

Пунктами 1.1, 2.2.3 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника сплатити банку комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до пункту 2.4 глави 2 розділу ІІ «Доходи і витрати банку» Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255 (далі - Правила № 255), в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, комісійні доходи і витрати (далі - комісії) - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов`язання чи є фіксованою. Комісії, що отримані (сплачені) банком за зобов`язання з кредитування (резервування кредитної лінії) під час ініціювання або придбання кредиту, визнаються невід`ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту, якщо є ймовірність того, що кредитний договір буде укладено. Якщо строк наданого зобов`язання з кредитування закінчується без надання кредиту, то на кінець строку зобов`язання комісії визнаються комісійними доходами (витратами). Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов`язання; комісії за управління інвестицією тощо.

Укладаючи договір кредиту та визначаючи у пункті 1.3.2 плату за управління кредитом, банк правильно керувався Правилами № 255, оскільки вони були чинними на час укладення спірного правочину.

Правила № 168 були введені в дію постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, пунктом 4 якої визначено, що вона набирає чинності через 10 днів після державної реєстрації в Міністерстві юстиції України. Оскільки реєстрація вказаного акта у Міністерстві юстиції України відбулася 25 травня 2007 року (реєстраційний номер № 541/13808 від 25 травня 2007 року), тому Правила № 168 набрали чинності з 04 червня 2007 року.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення кредитної заборгованості та судових витрат, суд апеляційної інстанції виходив з того, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Суд першої інстанції помилкового стягнув з відповідача на користь банку комісію за користування кредитом, оскільки пункти 1.1, 2.2.3 укладеного кредитного договору, якими встановлено сплату комісії за користування кредитом, є нікчемними.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції є помилковим та свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що кредитний договір укладено між банком та ОСОБА_1 04 жовтня 2005 року, тобто до прийняття та введення в дію Правил № 168.

Відповідно до статті 58 Конституцій України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Застосування до спірних правовідносин Правил № 168 є безпідставним, оскільки вони набрали чинності після укладення кредитного договору.

Крім того, безпідставним є посилання суду апеляційної інстанції на положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки визначені у цьому абзаці заборони щодо встановлення у договорі про надання споживчого кредиту будь-яких зборів, відсотків, платежів тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, були визначені Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, тобто після укладення спірного правочину.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку обставинам справи, правильно застосував норми матеріального права та вирішив справу відповідно до норм закону, чинних на час укладення спірного правочину, а також дійшов обґрунтованого висновку, що на момент укладення спірного правочину чинним законодавством не було передбачено заборон щодо встановлення у кредитному договорі плати за надання супутніх фінансових послуг, пов`язаних з веденням кредиту, тому включення до кредитного договору пункту 1.3.2, яким передбачалася щомісячна плата за управління кредитом, не суперечило чинному законодавству.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року скасувати.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш А. О. Лесько С. Ю. Мартєв Є. В. Петров