Справа № 585/456/19
Номер провадження 2-о/585/64/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі

головуючого судді - Євтюшенкової В.І.

з участю секретаря судового засідання - Безручко О.П.,

Справа № 585/456/19, провадження № 2-о/585/64/19

заявник: ОСОБА_1,

заінтересована особа: Роменський міський відділ Державної міграційної служби України в Сумській області,

розглянув в порядку окремого провадження заяву про встановлення факту постійного проживання на території України,

Представник заявника: ОСОБА_2, яка діє на підставі Ордеру ПТ № 087523 про надання правової допомоги.

Представник заінтересованої особи - Роменського міського відділу Державної міграційної служби України в Сумській області ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності № 24 від 03.01.2019 року.

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позицій учасників справи:

04.02.2019 року ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_2, звернулася до суду із заявою і просить встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно, безвиїзно, проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та на набрання чинності Закону України «Про громадянство України» 13.11.1991 року і не був громадянином інших держав. В обґрунтування заяви посилається на те, що ОСОБА_1 народився 11 квітня 1959 року в місті Георгіївськ, Георгіївського району Ставропольського краю СРСР. В 1991 році навесні ОСОБА_1 перебуваючи в м. Суми, познайомився з ОСОБА_4, який запросив ОСОБА_1 себе в гості в с. Кропивниці Роменського району. Перебуваючи вдома у ОСОБА_4, ОСОБА_1 знайомиться з його молодшою сестрою ОСОБА_5 та починає з нею спільно проживати с. Кропивниці однією сімєю (без офіційної реєстрації шлюбу) та вести спільне господарство. 15.01.1997 року ОСОБА_1 поїхав із с. Кропивниці до міста Бердянськ Запорізької області, щоб відвідати своїх родичів по лінії батька. 27.01.1997 року, перебуваючи в м. Бердянськ, внаслідок вчинення злочину ОСОБА_1, був засуджений до позбавлення волі. Покарання відбував на території України, оскільки не було встановлено його приналежності до громадянства Російської Федерації. Звільнився з місць позбавлення волі 27.01.2012 року. З дня звільнення по сьогоднішній день проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2. На момент свого затримання працівниками поліції в м. Бердянськ ОСОБА_1 мав при собі паспорт, що був виданий йому за часів існування СРСР. Під час затримання документи залишилися в міліції м. Бердянськ і в подальшому до матеріали справи засудженого передані не були. Протягом всього часу відбування покарання і до моменту свого звільнення ОСОБА_1 неодноразово клопотав перед адміністрацією установи відбування покарань про отримання паспорту громадянина України. Однак отримував відмови у звязку з відсутністю переконливих письмових доказів його проживання на території України з 24.08.1991 та набрання чинності Закону України «Про громадянство України» 13.11.1991 року. Тому просять встановити факт постійного проживання на території України в період час з 24.08.1991 р. по 13.11.1991 р., оскільки починаючи з весни 1991 року і по сьогоднішній день він нікуди не виїжджав за межі України. Законом не визначено іншого порядку встановлення такого факту, тому звернувся до суду з даною заявою.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник підтримали заяву, просили її задовольнити. Представник заявника ОСОБА_2 пояснила, що на початку 1991 року ОСОБА_1 познайомився з ОСОБА_4, який в свою чергу познайомив його зі своєю сестрою ОСОБА_5 З останньою ОСОБА_1 став проживати в ІНФОРМАЦІЯ_3. Жили без реєстрації у будинку батьків до 1997 року. Заявник мав паспорт гр. СРСР. З 1997 року по 2012 рік ОСОБА_1 відбував покарання в колонії. Під час його затримання у нього вилучили паспорт гр. СРСР, а новий не видали. Відбуваючи покарання в колонії він неодноразово звертався з відповідною заявою, проте йому паспорт громадянина України так і не видали.

Представник заінтересованої особи Роменського міського відділу Державної міграційної служби України в Сумській області ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення заяви, оскільки вважає, що доданих до заяви документів недостатньо для підтвердження факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року, а показання свідків не достатній доказ.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

04 лютого 2019 року постановлено ухвалу про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, призначено розгляд справи. Копію ухвали про відкриття провадження та призначення справи до судового розгляду надіслано учасникам справи.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно свідоцтва про народження ІІ-ДН № 651422 від 15 вересня 2011 року, ОСОБА_1 народився 11 квітня 1959 року в м. Георгіївськ, Георгіївського району Ставропольською краю (а.с.5).

Відповідно до довідки серії СУМ № 04205 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, звільнений з Роменської ВК (№ 56) по відбуттю строку покарання і прямує до місця проживання в ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.6).

Згідно довідки Роменського ВК № 56 ОСОБА_1, відбуваючи строк покарання в РВК (№ 56) з 1998 р. до моменту свого звільнення 27.01.2012 р. клопотав перед адміністрацією установи про отримання українського громадянства і паспорту. Але у звязку з тим, що ОСОБА_1 не змін надати документи про своє місцезнаходження на 1991 р. на території України, клопотання останнього вирішені не були (а.с.7).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він знає ОСОБА_1 з початку 1991 року. Його брат ОСОБА_4 познайомився із ОСОБА_1 в м. Суми і привіз його у с. Кропивинці Роменського району. Йому сподобалася його сестра ОСОБА_7 і вони жили у батьківському будинку. В іншій половині будинку жив брат. З 1996 чи 1997 року ОСОБА_1 поїхав у м. Бердянськ до дядька і не повернувся. Через два роки вони дізналися, що ОСОБА_1 сидів у тюрмі. У 2000 році брат помер, а ОСОБА_7 розпродала господарство і поїхала за кордон.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що ОСОБА_1 є племінником його чоловіка. До 1991 року проживав в м. Георгіївськ Старопольського краю. В кінці січня 1991 року він приїхав в Україну до них у гості. У лютому 1991 року жив у селі в Роменському районі з жінкою ОСОБА_7, з якою познайомився в м. Суми. Він їм дзвонив періодично на стаціонарний телефон. Вона також мала код м. Ромни і дзвонила йому, тому може стверджувати, що ОСОБА_1 проживав у Роменському районі. В 1997 році він до них приїхав і його посадили в тюрму.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона ОСОБА_1 знає, бо він проживав разом з її тіткою з 1991 року по 1997 рік і хаті її діда і баби. Потім він поїхав до родичів і його довго не було. ОСОБА_7, з якою проживав ОСОБА_1 поїхала за кордон в Італію. В 2015 чи 2016 році вона його випадково зустріла в м. Ромни і він розповів, що сидів у тюрмі, потім повернувся в с. Кропивинці Роменського району. Але хата не жила. В даний час він живе в с. Рогинці Роменського району. Вона намагалася допомогти йому зібрати довідки для отримання паспорта, але даних не залишилось, бо на територію Довгополівської сільської ради він приїхав навесні 1991 року. Даних щодо незареєстрованих осіб сільська рада не вела. Голова сільської ради, яка була на той час, вже померла. У 1991 році у погосподарській книзі заносилися відомості лише про тих, хто зареєстрований, а не тих, хто фактично проживає. Будинок її діда і баби перейшов по документах до дядька.

З проаналізованих обставин, судом встановлено, що їм відповідають правовідносини щодо встановлення факту постійного проживання на території України на час 24 серпня 1991 року.

При розгляді даної заяви судом застосовані норми права:

Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту своїх цивільних прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Частиною 7 ст.19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.2 ст.293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV ЦПК України.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, що респондується з відповідною позицією Верховного Суду України, викладеною у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де вказано, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, а встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (ч. 2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3).

У ч. 7 ст. 294 ЦПК України оговорено, що при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Мотиви суду

З досліджених вище письмових матеріалів справи вбачається, що відсутність документів, що підтверджують факт постійного проживання заявника на території України, заважає ОСОБА_1 отримати паспорт громадянина України, що являється підставою для задоволення даної заяви.

Крім того, на підставі пояснень свідків та досліджених документів, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 був громадянином СРСР та дійсно постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) і не був громадянином інших держав.

Встановлення даного факту створює заявнику умови для отримання паспорту громадянина України.

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Судом також застосовані інші норми процесуального права, а саме: ст. ст. 5, 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України.

Суд вирішив:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, задовольнити у повному обсязі.

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_6 Ставропольського краю, колишнього СРСР, постійно, безвиїзно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та на набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року і не був громадянином інших держав.

Судові витрати залишити за заявником.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення буде складено 13 березня 2019 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Роменський міськрайонний суд.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, фактичне місце проживання: 42044, Україна, Сумська область, Роменський район, с. Рогинці, вул. Шевченка, 7.

Представник позивача: ОСОБА_2, місцезнаходження: 42500, Україна, Сумська область, Липоводолинський район, смт. Липова Долина, вул. Дмитра Сулими, 14.

Заінтересована особа: Роменський міський відділ Державної міграційної служби України в Сумській області, код 37846270.

Повне рішення складено 13 березня 2019 року.

Суддя: підпис…

Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_10