Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 644/5367/15-ц

провадження № 61-20227св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року у складі судді Лігус С. М. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бровченко І. О., Малінської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк» або Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення відповідачів із зазначеної квартири.

В обґрунтування заявлених вимог Банк посилався на те, що 26 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк» або Банк), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № 839/3/27/38/8-603, за умовами якого ОСОБА_4 надано споживчий кредит в сумі 66 000,00 доларів США строком до 10 серпня 2015 року, зі сплатою відсотків за використання кредиту у розмірі 14 % річних.

26 серпня 2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором кредиту був укладений іпотечний договір № 839/4/27/38/8-566, за умовами якого Банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 березня 2007 року, і які були зареєстровані та проживали в цій квартирі.

У зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_4 умов кредитного договору утворилась заборгованість у розмірі 163 149,71 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 22 квітня 2015 року складала 3 634 352,23 грн.

Позивач просив відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), частини третьої статті 109 Житлового кодексу УРСР звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , визначати у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, встановленої статтею 38 Закону, надати Банку право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві за ціною продажу на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, надати право Банку за рахунок продажу предмета іпотеки задовольнити свої вимоги за договором кредиту, виселити відповідачів із зазначеної квартири, зняти з реєстраційного обліку всіх мешканців, стягнути сплачений судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України від 06 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів і іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або є предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті. Спірна квартира виступає як забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором споживчого кредиту в розмірі 66 000,00 доларів США, є єдиним місцем проживання відповідачів. Вищезазначеним Законом на теперішній час заборонено примусове стягнення належного відповідачам майна. Крім того, вказана квартира не була придбана за рахунок кредиту, який надано в іноземній валюті, право власності на неї відповідачами було набуто у 2007 році, тому вимога про виселення відповідачів з зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення задоволенню не підлягає.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року змінено: скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволено позовні вимоги в цій частині. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором споживчого кредиту № 839/3/27/38/8-603 від 26 серпня 2008 року, укладеного з ПАТ «Укрсоцбанк», яка станом на 22 квітня 2015 року складає 163 149,71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 3 634 352,23 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 64 428,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 1 435 209,66 грн, з яких: строкова заборгованість за кредитом - 3 120,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 69 501,75 грн; прострочена заборгованість за кредитом - 61 308,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 1 365 709,27 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 65 071,04 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 1 449 534,05 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 17 476,45 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року складає 389 308,48 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками - 16 174,23 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року складає 360 300,03 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки (на підставі договору іпотеки від 26 серпня 2008 року № 839/4/27/38/8-566) - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,0 кв. м, житловою площею 42,7 кв. м, що належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 березня 2007 року, виданого відділом приватизації житлового фонду України комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстраційним № 7-07-286776, зареєстрованого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 10 серпня 2007 року за реєстровим номером № П-7-27900, шляхом надання ПАТ «Укрсоцбанк» права продажу вказаної квартири на підставі статті 38 Закону, будь-якій особі покупцеві за початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною в договорі іпотеки за згодою сторін в сумі 426 272,00 грн - заставної вартості предмета іпотеки, на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Надати право ПАТ «Укрсоцбанк» за рахунок продажу предмета іпотеки задовольнити свої вимоги за договором кредиту від 26 серпня 2008 року № 839/3/27/38/8-603 в сумі 163 149,71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року складає 3 634 352,23 грн, та всі витрати, пов`язані зі збереженням та реалізацією предмета іпотеки. На час дії Закону України від 06 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», рішення суду виконанню не підлягає. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову про виселення та зняття з реєстраційного обліку у вказаній квартирі відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без змін. Стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати зі сплати судового збору при зверненні з позовом до суду першої інстанції по 1 827,00 грн з кожного та при зверненні з апеляційною скаргою до апеляційного суду по 2 009,70 грн з кожного.

Приймаючи рішення від 16 лютого 2017 року, апеляційний суд виходив з того, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Отже, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

З огляду на вказане, судова колегія апеляційного суду змінила рішення районного суду, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та задовольнила позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» в цій частині.

При цьому колегія суддів апеляційного суду врахувала вимоги частини першої статті 39, статті 41 Закону та правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2839цс16, та установила початкову ціну предмета іпотеки - вищезазначеної квартири - для її подальшої реалізації, виходячи із вартості предмета іпотеки, визначеної ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в договорі іпотеки від 26 серпня 2008 року № 839/4/27/38/8-566 за згодою сторін в сумі 426 272,00 грн - заставної вартості предмета іпотеки (підпункт 1.1.2, підпункт 2.4.3, підпункт 2.4.4, підпункт 2.4.7), оскільки матеріали справи не містять даних про те, що сторонами здійснювалася переоцінка предмета іпотеки відповідно до вимог підпункту 2.4.5 договору іпотеки.

Апеляційним судом також встановлено, що предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 - не була придбана за рахунок кредиту, який надано в іноземній валюті, право власності на неї відповідачами було набуто у 2007 році, інших житлових приміщень у власності відповідачів не має. Тому вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на спірну квартиру як предмет іпотеки та виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення, задоволенню не підлягали. Відповідно в цій частині рішення суду першої інстанції ґрунтується на законі, а доводи апеляційної скарги визнані безпідставними.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати зазначені судові рішення, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції та стягнути з позивача судові витрати у справі.

У касаційній скарзі зазначено про численні порушення судами норм законодавства при ухваленні рішень, зокрема скаржник зазначає, що відповідачем ще в суді першої інстанції було залучено до матеріалів справи копію рішення судді Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 09 вересня 2009 року за позовом Банку, яким стягнуто з позичальника ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № 839/3/27/38/8-603 у розмірі 572 485,65 грн, у тому числі прострочену заборгованість за кредитом, за відсотками та пенею, відповідно позивач, звернувшись до суду з позовом до відповідачів, що є майновими поручителями за кредитним договором, з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, повторно намагається нарахувати ОСОБА_4 , яка не є стороною у справі, ту ж саму заборгованість зі сплати відсотків та пені.

Також у касаційній скарзі зазначено, що апеляційним судом не надано належної правової оцінки заяві представника відповідача ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, поданій до суду першої інстанції 16 грудня 2015 року, про що також зазначалось у запереченнях на апеляційну скаргу. Останній платіж за кредитним договором позичальник здійснила ще 20 жовтня 2008 року, таким чином, перша прострочка платежу виникла 11 листопада 2008 року, тобто саме з цієї дати позивачу стало відомо про порушення його прав щодо отримання щомісячних платежів позичальником. Одночасно звертає увагу на те, що відповідно до пункту 4.4 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8 більше, ніж на 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив і позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та неустойку.

Окрім цього, заявники зазначають, що Законом не визначено право іпотекодержателя вчиняти певні дії та мати права, необхідні для продажу предмета іпотеки від свого імені, враховуючи, що посвідчення таких договорів відбувається згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, за умови надання нотаріусу пакета необхідних документів; позивач стверджує, що відповідно до вимог статті 35 Закону на адресу відповідачів було направлено листи з письмовими вимогами про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте доказів направлення таких повідомлень та отримання їх відповідачами не надав; апеляційним судом не враховано вимоги частини шостої статті 38, статті 39 Закону, та суд дійшов помилкового висновку про визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки з огляду на вказану в іпотечному договорі від 26 серпня 2008 року оціночну вартість предмета іпотеки; відповідачі у справі є майновими поручителями за кредитним договором та фактично позбавлені будь-яким чином спростовувати нараховану позичальнику заборгованість у розмірі 3 634 352,23 грн, їм невідомо, коли та скільки коштів вона сплачувала за кредитним договором та чи існує у неї будь-яка заборгованість перед позивачем; суд апеляційної інстанції в своєму рішенні неодноразово неправильно визначив боржника за кредитним договором: замість ОСОБА_1 потрібно було вказати ОСОБА_4 ; ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не залучили до участі у справі позичальника ОСОБА_4 та при цьому судами вирішено питання щодо її прав та обов`язків.

Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи із Орджонікідзевського районного суду м. Харкова та надано особам, які беруть участь у справі, строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 серпня 2008 року між ОСОБА_4 і АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту № 839/3/27/38/8-603, за умовами якого ОСОБА_4 наданий споживчий кредит у сумі 66 000,00 доларів США строком до 10 серпня 2015 року, зі сплатою відсотків за використання кредиту у розмірі 14,0 % річних.

Між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором кредиту 26 серпня 2008 року був укладений іпотечний договір № 839/4/27/38/8-566 (далі - Договір іпотеки), за умовами якого Банку було передано в іпотеку майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 66,0 кв. м, житловою площею 42,7 кв. м, що належить іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 березня 2007 року.

На момент укладення Договору іпотеки в спірній квартирі, що є предметом іпотеки, проживали та були зареєстровані: ОСОБА_1 та її син - ОСОБА_2 .

У зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_4 умов договору кредиту утворилась заборгованість у розмірі 163 149,71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 3 634 352,23 грн, та складається із: заборгованість за кредитом - 64 428,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 1 435 209,66 грн, з яких: строкова заборгованість за кредитом - 3 120,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 69 501,75 грн; прострочена заборгованість за кредитом - 61 308,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 1 365 709,27 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 65 071,04 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становить 1 449 534,05 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 17 476,45 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року складає 389 308,48 грн; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками - 16 174,23 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року складає 360 300,03 грн.

Банком були направлені вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 15 травня 2015 року про погашення заборгованості та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання вказаних вимог, які залишилися без виконання.

Квартира, яка є предметом іпотеки, була передана в іпотеку відповідачами на забезпечення зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті в розмірі 66 000,00 доларів США, кредитні кошти отримані на споживчі цілі. Квартира використовується як місце постійного проживання майнових поручителів, у власності яких іншого житла немає, загальна площа квартири становить 66,0 кв. м. Дані про те, що відповідачі є особами, які є суб`єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», відсутні.

Предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 - не була придбана за рахунок кредиту, який надано в іноземній валюті, право власності на неї відповідачами було набуто у 2007 році, інших житлових приміщень у власності відповідачів немає.

Заставна вартість предмета іпотеки, визначена Банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в Договорі іпотеки за згодою сторін, становить 426 272,00 грн (підпункт 1.1.2). Матеріали справи не містять даних про те, що сторонами здійснювалася переоцінка предмета іпотеки відповідно до підпункту 2.4.5. Договору іпотеки.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом (абзац третій статті 1 Закону).

Частинами першою та другою статті 7 Закону передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Законом визначені два способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду, та позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 вказаного Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 вказаного Закону).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 вказаного Закону.

У позовній заяві (а. с. 1-3) та апеляційній скарзі (а. с. 161-164) позивач просив, зокрема, визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, встановленої статтею 38 Закону, надати Банку право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві за ціною продажу на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

За змістом підпунктів 2.4.3, 2.4.4, пунктів 4.1, 4.2 Договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання чи у разі порушення іпотекодавцями обов`язків, встановлених цим Договором.

Відповідно до пункту 4.5 Договору іпотеки позивач за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: 4.5.1. на підставі рішення суду; або 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або 4.5.3. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону; або 4.5.4. шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону; або 4.5.5. шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем у порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Пунктом 4.6. Договору іпотеки передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: 4.6.1. шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону; або 4.6.2. шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).

У Договорі іпотеки сторони погодили обидва, передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (підпункт 4.5.3. Договору іпотеки), та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві (підпункт 4.5.4. Договору іпотеки).

На відміну від позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 вказаного Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону.

Зважаючи на наведене, слід враховувати, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Зазначеного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 14-112цс19.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Сторони у Договорі іпотеки погодили право іпотекодержателя задовольнити вимоги за рахунок іпотечного майна у позасудовий спосіб шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, що не потребує додаткового збирання доказів, однак неправильно застосували норми матеріального права, зазначене відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги, скасування рішень суду першої та апеляційної інстанцій і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в порядку частин першої-другої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України з ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає стягненню судовий збір:

на користь ОСОБА_1 в розмірі 8 221,50 грн, що складається з присудженого апеляційним судом судового збору при зверненні позивача з позовом до суду першої інстанції в сумі 1 827,00 грн, присудженого апеляційним судом судового збору за подання позивачем апеляційної скарги в сумі 2 009,70 грн та 4 384,80 грн судового збору за подання касаційної скарги;

на користь ОСОБА_2 в розмірі 3 836,70 грн, що складається з присудженого апеляційним судом судового збору при зверненні позивача з позовом до суду першої інстанції в сумі 1 827,00 грн та присудженого апеляційним судом судового збору за подання позивачем апеляційної скарги в сумі 2 009,70 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 221,50 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 836,70 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко