Провадження № 22-ц/801/571/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 рокуСправа № 127/31630/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Ан О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року АТ «Акцент-Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 23.09.2016 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 16794,86 гривень на споживчі цілі зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором, останній допустив заборгованість, яка станом на 13.09.2018 року становила 49015,67 гривень, з яких: 16794,86 грн. заборгованість за кредитом; 27, 64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 15451,17 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 13931,73 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2310,27 штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 49015,67 грн., з яких 16794, 86 грн. заборгованість за кредитом; 27,64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2310,27 грн. штраф (процентна складова). В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

З таким рішенням в частині відмови у стягненні заборгованості по комісії, пені та штрафу (фіксована частина) позивач не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважаючи, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального та матеріального права, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення процентів, пені та штрафу та ухвалити у цій частині нове про задоволення позову.

Відповідач рішення в апеляційному прядку не оскаржував, правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Через канцелярію суду 12.03.2019 року подав заяву, де вказав, що кредитний договір з банком не укладав, надав довідку, видану ТОВ « Тех-Лайн» від 11.03.2019 року, де вказано, що у товариства відсутня будь-яка інформація щодо оформлення кредиту в ПАТ « Акцент -Банк».

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що 23.09.2016 року між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 на підставі заяви позичальника №ABH0RG163451058 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав строковий споживчий кредит в сумі 16794,86 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом(а.с.6).

Умовами договору також передбачено сплату щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 671,79 грн. та щомісячні платежі в сумі 1139,19 грн..

АТ «Акцент-Банк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Позивач надав ОСОБА_3 передбачені кредитним договором кошти, однак відповідач взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту в повній мірі не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 13.09.2018 року становить 49015,67 грн., з яких: 16794,86 грн. - заборгованість за кредитом; 27,64 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 15451,17 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 13931,73 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 2310,27 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 5 на звороті).

Встановивши неналежне виконання умов договору, суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог банку щодо стягнення заборгованості за кредитом, по відсотках за користування кредитом, по штрафу (процентна складова) та безпідставність інших позовних вимог в зв'язку з застосуванням до боржника двох видів санкцій за одне й те саме порушення та по стягненню комісії, адже банком не зазначено які саме послуги за вказану комісію надають споживачу.

Відповідно до ч.1 ст.1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 509 ч.1 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено обов'язковість виконання зобов'язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вірно застосував ст. 61 Конституції України відмовляючи у стягненні одночасно штраф та пеню, які не є одним видом цивільно-правової відповідальності, слід відхилити, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п.2.7.4.5.1. умов та правил надання банківських послуг, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочки, але не менше 1 грн.

У той же час згідно п. 2.7.4.5.3. Умов при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 90 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання гарантій закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція, викладена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15.

Суд першої інстанції вірно встановив неправомірне застосування банком двох видів відповідальності за порушення умов кредитного договору, тому відмовив в задоволені стягнення за кредитним договором штрафу (фіксованої частини) та пені.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання АТ «Акцент-Банк», викладене в апеляційній скарзі, про те, що суд безпідставно та не обґрунтовано відмовив у стягнені комісії, у зв'язку з наступним.

Відмовляючи у стягнені з відповідача на користь банку комісії в сумі 15451,17 грн., суд виходив із того, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували надання послуг банком, передбачених домовленістю сторін. А тому зробив висновок, що її нарахування є незаконним, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16.11.2016 року( №6-1746цс16).

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем)за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як підчас укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь(ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016року при розгляді справи № 6-1746цс16.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії 671,79 грн. (винагорода за надання фінансового інструменту), банк не зазначив та не надав доказів, які саме послуги за вказану комісію надаються споживачу.

Апеляційний суд вважає, що суд правильно дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з боржника комісії на користь банку та стягнення одночасного штрафу (фіксована частина) та пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, що не відповідає положенню Закону, який визначає поняття штрафу та суперечить положенням ст.61Конституції України.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права до правовідносин , які склалися між сторонами , повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність та законність ухвалено судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Відповідачем була подана заява, в якій він вказував на відсутність договірних зобов'язань з посиланням на довідку від ТОВ « Тех-Лайн».

В супереч с.360 ЦПК України відповідачем не надано доказів надсилання такої заяви та довідки позивачу у справі, як то вимагає с.360 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що в силу повноважень , визначених ст. 367 ЦПК України , додаткові докази ним приймаються лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідач не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції, а тому апеляційний суд такі докази не приймає.

Колегія суддів звертає увагу, що правом на подання відзиву на позовну заяву та надання будь-яких доказів в заперечення позову в суді першої інстанції відповідач з часу отримання ним ухвали суду, а саме з 24.12.2018 року, не скористався, що вказує на недобросовісність виконанням ним своїх прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду (станом на 01.01.2018 року встановлений в розмірі 1762 грн.). Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, ч.1 ст. 369, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та відповідно до вимог п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало