КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6321/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Топольський В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Лісовоської О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Деснянський районний відділ державної виконавчої служби місто Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до квартира, в якій проживала позивач, стала об`єктом шахрайських дій зі сторони осіб, які у подальшому незаконно заволоділи нею. Рішенням Мінського районного суду міста Києва від 31 серпня 2000 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 і визнано недійсним договір купівлі-продажу. При виконанні вказаного вище рішення суду державний виконавець ВДВС Деснянського районного управління юстиції у місті Києві неправомірно передав квартиру громадянину ОСОБА_4 . Передачу квартири було оформлено Актом передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів, яким двокімнатна квартира була передана ОСОБА_4 за 51912,00 гривень. Незважаючи на рішення Мінського районного суду міста Києва ОСОБА_4 свідомо повторно заволодів цією ж квартирою та перепродав її ОСОБА_2 . Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва визнано протиправним та скасовано Акт передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів. Враховуючи вищевикладене, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , однак користуватися своїм майном вона не має можливості, оскільки ОСОБА_4 після незаконної передачі йому квартири продав її своїй довіреній особі ОСОБА_2 , яка є недобросовісним набувачем. На сьогодні фактично ОСОБА_2 , ОСОБА_3 чинять позивачці перешкоди у користуванні її власністю.

Тому позивач просив суд витребувати у ОСОБА_2 приміщення квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування судом норм матеріального права, та неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції, і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вказала, що нею було правомірно подано віндикаційний позов, а у матеріалах справи наявні докази на підтвердження обґрунтованості вимог позивача.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Деснянський районний відділ державної виконавчої служби місто Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи спір, і відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_1 не надано документів, які підтверджують, що їй на праві особистої приватної власності належить спірна квартира, а тому позов подано без достатніх правових підстав.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Правовідносини щодо витребування майна з чужого незаконного володіння регулюються положеннями, закріпленими у Цивільному кодексі України.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

З огляду на викладені норми законодавства суд апеляційної інстанції доходить висновку про обов`язок особи, яка звернулася до суду із вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, доведення свого права власності на майно, що перебуває у володінні особи відповідача.

Захист порушених прав власника майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача (добросовісного набувача) цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Як встановлено судом, рішенням Виконавчого комітету Печерської районної ради депутатів трудящих №478 від 14 вересня 1970 року «Про затвердження пропозиції правління житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець 6» про надання житлової площі членам вищезгаданого кооперативу» громадянці ОСОБА_6 надано на родину з двох осіб окрему двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на масиві Лісний (а.с.39 т.1).

Згідно Договору купівлі-продажу від 28 серпня 1995 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.27 т.1).

Ухвалою Ватутінського районного суду м. Києва від 03 липня 1997 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу від 28 серпня 1995 року ОСОБА_4 , заборонено здійснювати дії, пов`язані з її відчуженням (а.с.22 т.1).

Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 31 серпня 2000 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано договір купівлі-продажу від 25 серпня 1995 року квартири АДРЕСА_1 (зареєстрований на Київській універсальній біржі) недійсним. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення залишено без задоволення. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення суми задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 43765,92 гривні (а.с.31-32 т.1).

Згідно Акту передачі квартири стягувачу, не реалізованої з прилюдних торгів від 01 лютого 2002 року державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Шило С.М., затвердженого начальником ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві 07 лютого 2002 року, квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох кімнат, жилою площею 33.2 кв.м, загальною площею 51,1 кв.м передано ОСОБА_4 ..(а.с.43 т.1).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 травня 2002 року скасовано арешт, накладений ухвалою Ватутінського районного суду м. Києва від 03 червня 1997 року на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.23 т.1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2002 року скаргу ОСОБА_4 задоволено та скасовано постанову державного нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В. від 26 вересня 2002 року про відмову в оформленні права власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно «Акту передачі квартири стягувачу нереалізованої з прилюдних торгів» (а.с.156-157 т.1).

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 17 січня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В., Галеті В.В. належить право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.155 т.1).

Зазначене свідоцтво було видано на підставі акту державного виконавця, і на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2002 року у справі за скаргою ОСОБА_4 , яким зобов`язано П'ятнадцяту Київську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.155 т.1).

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2002 року (справа №2-4137/2002) не скасоване, і є чинним.

Згідно договору купівлі-продажу від 26 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №1872д, ОСОБА_4 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.20 т.1).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2006 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, відділ ГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод в здійсненні права власності на квартиру та виселення залишено без розгляду (а.с.38 т.1).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року задоволено частково позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та визнано протиправним та скасовано Акт передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів, від 01 лютого 2002 року, затвердженого начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 07 лютого 2002 року, яким квартира АДРЕСА_1 , була передана ОСОБА_4 (а.с.9-12 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2010 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності відмовлено (а.с.36 т.1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 . Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 . Позбавлено ОСОБА_5 та ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 , що належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 . У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ,, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного Управління Державної міграційної служби у місті Києві про визнання займу недійсним або нікчемним, визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним або нікчемним та його скасування, визнання нікчемним та скасування договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року залишено без змін (а.с.168-169 т.1).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року залишено без змін (а.с.14-16 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року скасовано, а питання про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.126-128 т.1).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа Головне управління Державної міграційної служби у м. Києв, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, позбавлення права користування житловою площею, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про визнання займу недійсним або нікчемним, визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним або нікчемним та його скасування, визнання нікчемним та скасування договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації (а.с.158-162 т.1).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2016 року касаційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року та ухвалу Київського адміністративного суду від 23 грудня 2014 року - без змін (а.с.17-19 т.1).

Встановивши, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2002 року, зокрема на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру ОСОБА_4 , та указане свідоцтво ніким не скасовані, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що майно не вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею, і остання не має права витребовувати його у набувача ОСОБА_2 у порядку статті 388 ЦК України.

Указаним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було правомірно подано віндикаційний позов, а у матеріалах справи наявні докази на підтвердження обґрунтованості вимог позивача.

Доводи позивача про те, що вона є власником спірної квартири, оскільки у 2012 році було скасовано Акт передачі квартири не реалізованої з прилюдних торгів стягувачеві від 01 лютого 2002 року є безпідставними, у зв`язку із тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 17 січня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В., Галеті В.В. належить право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.155 т.1). Зазначене свідоцтво було видано на підставі акту державного виконавця, і на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2002 року у справі за скаргою ОСОБА_4 , яким зобов`язано П'ятнадцяту Київську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.155 т.1). Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2002 року (справа №2-4137/2002) не скасоване, і є чинним. Також в судовому порядку не визнано недійсним свідоцтво про право власності. Отже відсутні підстави вважати позивача власником спірного майна.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку про правильність визначення судом першої інстанції характеру спірних правовідносин та норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права, і правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено "06" червня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк О.І. Сліпченко