ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6648/19 Справа № 187/1912/18 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина посилаючись на те, що вона з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01 липня 2000 року по 09 грудня 2003 року. Від спільного життя мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір`ю. На утримання дитини відповідач повинен був сплачувати аліменти на підставі рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області у розмірі 1/4 частини щомісячно на користь ОСОБА_2 до досягнення сином повноліття. Відповідач протягом тривалого часу ухилявся від сплати аліментів, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість станом на 23.04.2018 року у розмірі 66301,59 грн, яку до цього часу не сплатив у повному обсязі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 виповнилось 18 років. Після закінчення навчання у школі він поступив на історичний факультет Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини, за спеціалізацією правознавство, на денну форму навчання (основа навчання - державна), терміном навчання з 01.09.2018 року по 30.06.2022 року.

Батько ніякої матеріальної допомоги на навчання сина не надає, тому вона змушена звернутись до суду з вищевказаним позовом та просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти в розмірі % частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на її користь на утримання сина ОСОБА_3 , починаючи з дня пред`явлення заяви до суду і до закінчення сином навчання у ВНЗ, тобто до 30.06.2022 року.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2019 року задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і.н. НОМЕР_1 який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і.н. НОМЕР_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі однієї шостої частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 27 грудня 2018 року, до закінчення сином навчання в Уманському державному педагогічному університеті імені П.Тичини, тобто до ЗО червня 2022 року.

В інший частині позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і.н. НОМЕР_1 який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 768,40 грн на користь держави в особі Державної судової адміністрації України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві /м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі з 01.07. 2000 року по 09.12.2003 рік ( а.с.7,9), в якому ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому відповідач зазначений батьком дитини (а.с. 10).

Повнолітній син ОСОБА_3 навчається на І курсі історичного факультету Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини, за спеціалізацією правознавство, на денній формі навчання з терміном навчання з 01.09.2018 року по 30.06.2022 року, що підтверджується довідкою (а.с. 27).

Позивачка ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_3 разом із сином ОСОБА_3 та на період навчання утримує його ( а.с.5). Відповідач не надає на утримання позивачки аліменти і станом на 25.12.2018 року ОСОБА_1 має заборгованість на утримання в розмірі 71 343 грн, що підтверджується довідкою державного виконавця ( а.с.31)

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив саме з того, що повнолітній син відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає и зареєстрований із позивачкою в с. Курилівка Петриківського району Дніпропетровської області, навчається на денній формі навчання І курсу історичного факультету Уманського державного педагогічного університету з 01.09.2018 року по 30.06.2022 року та потребує матеріальної допомоги, а його батько ОСОБА_1 являється працездатним і може надавати матеріальну допомогу.

Колегія суддів у повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Проте, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанції не врахував стан здоров`я відповідача та наявності на його утриманні дружини та дитини, а тому вважає, що є підстави для відмови у стягненні аліментів.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до змісту вказаних норм, для стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина необхідно, щоб: а) їм виповнилося 18 років; б) вони продовжували навчання; в) їм було менше 23 років; г) вони потребували матеріальної допомоги; д) батько, мати відповідно до свого матеріального, сімейного стану та стану здоров`я були спроможні надавати таку допомогу.

При визначенні розміру аліментів на повнолітню дитину з одного із батьків суд повинен взяти до уваги можливість надання утримання і другим із батьків, врахувати стан здоров`я та матеріальне становище як дитини, так і платника аліментів, інших дітей чи працездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. ст. 182, 200 СК України).

Враховуючи викладені обставини, а також потреби людини у їжі, одязі, необхідності нести витрати на проїзд, придбання приладдя для навчання, неможливість доньки сторін працювати у зв`язку із навчанням на денній формі навчання, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що донька сторін потребує матеріальної допомоги.

Встановлено, що повнолітній син ОСОБА_3 навчається на І курсі історичного факультету Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини, за спеціалізацією правознавство, на денній формі навчання, а тому потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги.

Відповідач допомогу на утримання сина не надає, а тому, колегія суддів враховує матеріальний стан відповідача, який не працює та є працездатною особою, не є інвалідом, хоча за станом здоров`я перебуває на диспансерному обліку 3 1999 року, має на утриманні дружину та малолітню, та приходить до висновку що суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи, врахував обов"язок обох батьків щодо утримання повнолітньох дитини, яка продовжує навчання.

Тому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо можливості стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої дитини в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 27 грудня 2018 року, до закінчення сином навчання в Уманському державному педагогічному університеті імені П.Тичини, тобто до 30 червня 2022 року.

Такий розмір суд вважає обґрунтованим і достатнім, який зможе забезпечити потреби повнолітнього сина, який продовжує навчання, а також суттєво не вплине на майновий стан відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи всі обставини справи та надані сторонами докази, правильно дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко