Справа № 479/1105/18 Суддя першої інстанції Репушевська О.В.
Провадження № 22-ц/812/996/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Бездітного В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Репушевської О.В., в залі судового засідання в смт. Криве Озеро, об 11 год. 36 хв., повний текст якого складений 04 квітня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОТЕХІНВЕСТИЦІЙНИЙ СОЮЗ» (далі ТОВ «АГРОТЕХІНВЕСТИЦІЙНИЙ СОЮЗ», Товариство) про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «АГРОТЕХІНВЕСТИЦІЙНИЙ СОЮЗ», в якому просив визнати недійсним договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою з підстав, визначених ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203, ст. 228 ЦК України, для визнання спірного правочину недійсним.

Доводи позовної заяви обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4.1337 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , в межах Берізківської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області. 08 липня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір № К-47 про встановлення права користування цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) строком на 300 років. На час укладення договору він не розумів значення укладеного договору, так як вважав, що укладає договір оренди і волевиявлення його було направлене саме на укладення договору оренди, він розраховував на більший розмір орендної плати, а також, посилаючись на порушення публічного порядку при укладенні договору та відсутність реакції з боку відповідача на його звернення щодо зміни договору та припинення його дії, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі з підстав недоведеності позивачем позовних вимог.

Вирішуючи спір районний суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір від 08 липня 2014 року в повному обсязі відповідає вимогам, які передбачені ст.ст. 203, 407-412 ЦК України та ст. 102-1 ЗК України, зміст договору не містить будь-яких двозначних понять та термінів, які б могли вказувати на те, що у ОСОБА_1 на час в вчинення правочину могло сформуватися спотворене формування його волі на укладення саме договору емфітевзису.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на його незаконність, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що, під час розгляду справи у суді першої інстанції, він весь час намагався довести суду, що у зв`язку зі своєю загальною та юридичною неграмотністю, фізичними вадами він не розумів суті договору та підписував все, що йому пропонували, вважаючи, що підписує договір оренди земельної ділянки.

Відповідач скористався його довірливістю та неграмотністю і фактично присвоїв належну йому земельну ділянку, оскільки після укладення договору емфітевзису останній може відчужувати право користування ділянкою та передавати його у спадок, тобто поводитись як власник земельної ділянки, а він перетворюється в вічного прохача, адже сплата один раз на рік декілька тисяч гривень за користування земельною ділянкою, та й ще й утримання податків з цієї суми, перетворюють його на жебрака, він не має коштів на лікування та існування.

Скаржник також зазначав, що відповідач неодноразово говорив йому, що вони укладають договір оренди. Він є людиною похилого віку, погано чує, погано розмовляє і не завжди розумів те, що йому казали при укладенні договору.

ОСОБА_1 вказував, що за його думкою, суд помилково не прийняв до уваги всі ці факти, які не потребують доказування, оскільки є очевидними. Так, кожне питання до нього необхідно було повторювати дуже голосно по кілька разів, очевидні й інші його фізичні вади.

Відповідно до п. 18 Постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемним є правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Укладення договору, яким він фактично позбувся права власності на земельну ділянку, є неконституційним, оскільки право власності відповідно до Конституції України є непорушним.

Також скаржник зазначав, що за його думкою, при укладенні договору в нього сформувалось спотворене формулювання його волі, оскільки він весь час вважав, що укладає договір оренди, а не договір користування земельною ділянкою.

Скаржник не заперечує проти того, що оформлення договору відповідає вимогам закону, але його внутрішня суть направлена проти його прав на отримання оплати за користування належної йому земельної ділянки та на безперешкодне право розпорядження та володіння майном.

На неодноразові звернення до відповідача з питання зміни і припинення договору, відповіді він не отримав.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «АГРОТЕХІНВЕСТИЦІЙНИЙ СОЮЗ» доводи апеляційної скарги не визнало, посилаючись на їх необґрунтованість, просило залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржене рішення районного суду без змін.

Доводи відзиву обґрунтовувало тим, що твердження позивача, що він не розумів значення укладеного договору не відповідає дійсності, так як відповідного до видаткових касових ордерів останнім було отримано плату за користування земельною ділянкою у 2014-2015 роках.

Крім того, згідно до умов цього договору ОСОБА_1 було виплачено 30 000 грн.

В усіх документах бухгалтерського обліку, що стосуються виплати вказаних коштів зазначається на підставі якого правочину здійснювалась оплата, власник земельної ділянки особисто підписувався у всіх первинних документах, що свідчить про його обізнаність з характером правочину та усвідомленням правових наслідків правочину, а отже і волевиявленням на укладення саме цього правочину.

Також 11 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 про припинення спірного договору залишено без розгляду на підставі його відповідної письмової заяви, де він зазначав, що спір врегульовано мирним шляхом на підставі взаємних поступок, до вказаної заяви позивачем було приєднано копію додаткової угоди до Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № К-47, укладеної та підписаної сторонами в той же день.

Отже, підписанням додаткової угоди до договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, укладеної між сторонами 11 квітня 2018 року, ОСОБА_1 фактично підтвердив своє волевиявлення як учасник правочину, яке було вільним і відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором.

Фізичні вади позивача, зокрема, нібито наявні у нього проблеми зі слухом, не знайшли свого документального підтвердження, а тому також не заслуговують на увагу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дійшов вірного висновку про відмову в задоволені вимог позивача, з яким погоджується колегія суддів.

Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено районним судом, 08 липня 2014 року між ОСОБА_1 , який є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4.1337 га, розташованої в межах Берізківської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, кадастровий номер НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та ТОВ «АГРОТЕХІНВЕСТИЦІЙНИЙ СОЮЗ» в особі його голови був укладений договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № К-47, згідно якого власник земельної ділянки передає користувачу право володіння та право користування вказаною земельною ділянкою строком на 300 років (а.с.7-8).

Згідно п.2.1 - п.2.7 цього Договору за один рік користування емфітевтичним правом користувач сплачує власнику земельної ділянки плату в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, що ставить 2 402,71 грн., обчислення розміру плати здійснюється з урахуванням індексу інфляції. Користувач розраховується з власником земельної ділянки не пізніше 30 грудня року, за який здійснюється розрахунок по оплаті за користування земельною ділянкою. Розмір плати може переглядатися за взаємною згодою сторін. Зміна розміру плати повинна бути оформлена додатковим договором.

Згідно п.3.1 - п.3.3 цього Договору сторони уклали цей Договір строком на 300 років. Договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Право користування земельною ділянкою виникає у користувача з моменту державної реєстрації права.

Згідно п. 5.3 цього Договору в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, Користувач передав Власнику забезпечувальний (гарантійний) платіж в розмірі 30 000,00 грн.

Із даних інформаційної довідки №131591797 від 20 липня 2018 року про державну реєстрацію іншого речового права на земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 липня 2014 року, внесено запис № 6511489 про право ТОВ «АГРОТЕХІНВЕСТИЦІЙНИЙ СОЮЗ» на користування, належною ОСОБА_1 , земельною ділянкою, площею 4.1337 га (рілля) з кадастровим номером: НОМЕР_1 , для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договору емфітевзису) серії К-47 від 08 липня 2014 року, укладеним між сторонами у справі (а.с.4).

Також встановлено, що 13 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звертався до Кривоозерського районного суду з позовною заявою про припинення права користування вказаною земельною ділянкою у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору щодо здійснення оплати за користування земельною ділянкою та стягнення з відповідача плати за користування належною йому земельною ділянкою за період з 2014 по 2017 роки. Ухвалою районного суду від 11 квітня 2018 року вказаний позов залишено без розгляду на підставі заяви позивача. До вказаної заяви позивачем було приєднано копію додаткової угоди до Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № К-47, укладеної та підписаної сторонами 11 квітня 2018 року.

Згідно даних Додаткової угоди до Договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) № К-47 від 08 липня 2014 року, укладеної між сторонами 11 квітня 2018 року сторони досягли згоди і вирішили пункти 2.1, 3.1 Договору № К-47 від 08 липня 2014 року змінити та викласти в новій редакції, а саме: 1. П.2.1 «За один рік користування емфітевтичним правом користувач сплачує Власникові земельної ділянки плату в розмірі 3 (три) відсотка від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки»; 2. П.3.1 «Сторони уклали договір строком на 50 (п`ятдесят) років». Інші умови цього договору залишилися незмінними та сторони підтверджують по них свої зобов`язання. Зазначені зміни також зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_3 1397.

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, на їх підставі мають наступне правове регулювання.

За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 102-1 ЗК України (тут та далі по тексту постанови апеляційного суду нормативно-правові акти приведено в редакції станом на момент укладення спірного договору) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Укладення договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років (ч. 1 ст. 408 ЦК України).

Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанції, законодавством передбачено можливість права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 як на підставу недійсності договору емфітевзису від 08 липня 2014 року посилалася на те, що його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, що оспорюваний договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладений 08 липня 2014 року, ОСОБА_1 підписував особисто. Як і додатковий договір до цього договору від 11 квітня 2018 року, яким внесено зміни до основного договору в частині розміру оплати за користування землею та строку дії договору.

За такого суд обґрунтовано дійшов висновку, що наявність особистого підпису ОСОБА_1 в договорі про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) свідчить про факт його укладання і наявність волевиявлення позивача на такі дії та спростовує заперечення ОСОБА_1

Крім того, ОСОБА_1 в позові як на підставу недійсності зазначеного договору посилався на положення ст. 228 ЦК України, стверджуючи, що оспорюваний ним договір порушує його конституційні права щодо вільного розпорядження своєю власністю земельною ділянкою.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч. 1 ст. 228 ЦК України закріплюється легальне визначення правочинів, що порушують публічний порядок. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова Пленуму) до таких правочинів слід відносити правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Спрямованість правочину, що порушує публічний порядок, виявляється завдяки встановленню мети відповідного волевиявлення на момент його здійснення. А тому при визнанні правочину таким, що порушує публічний порядок, необхідно встановити наявність вини у формі умислу хоча б однієї сторони. Відсутність умислу при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, на настання протизаконного результату, може тягнути нікчемність правочину за іншими підставами, визначеними законом, або відмову заінтересованій особі в задоволенні позову.

На підтвердження цього положення Пленум Верховного Суду України вказує на те, що для кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка полягає в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Отже, виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З урахуванням встановлених обставин та наведених норм права, колегія суддів вважає, що спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок. Крім того, такий правочин не підлягає визнанню недійсним, оскільки є нікчемним правочином.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний договір не є таким, що порушує публічний порядок, та вірно встановив відсутність правових підстав для застосування положень ст. 228 ЦК України до спірних правовідносин.

З огляду на таке, суд першої інстанції правильно встановив суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків місцевого суду не спростовують та зводяться до незгоди скаржника з правовою оцінкою, наданою обставинам справи та доказам на їх підтвердження.

З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.