Дата документу 04.06.2019 Справа № 334/4915/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/4915/17 Головуючий у 1 інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/1109/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони з 13.10.2006 року по 24.04.2012 року перебували у шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходиться на її утриманні.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.08.2013 року затверджено мирову угоду між сторонами, та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аліменти відповідач не сплачує, формально відноситься до своїх батьківських обов`язків, рідко спілкується з дитиною, не піклується її освітою та всебічним розвитком. Дитина не бажає спілкуватися з батьком.

На підставі зазначеного просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народження, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність зацікавленості відповідача в розгляді справи, доведеність позовних вимог, несплату аліментів, існування негативних наслідків спілкування дитини з батьком, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 235, матір`ю являється ОСОБА_1 , батьком - ОСОБА_2 (а.с.6).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2012 року у цивільній справі № 0814/2833/2012 шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2013 року у цивільній справі № 334/3657/13-ц затверджено мирову угоду, згідно з якою ОСОБА_2 визнав позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з нього аліментів на користь його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення дитини повноліття.

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району дійшов висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це відповідає інтересам дитини (висновок №05/01-25/1191 від 30.11.2017 року). ОСОБА_4 належним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до неповнолітньої доньки, права та інтереси якої повинні бути захищені у встановленому законом порядку, заборгованість по аліментам, станом на 01.10.2017 року, погашена повністю (а.с.23).

Розпорядженням Голови районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району від 17.07.2018 року визначено порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3 (а.с.62).

На виконання вимог ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року Органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надано висновок про позбавлення батьківських прав від 15.08.2018 року №02/01-27/0785, відповідно до якого питання щодо задоволення/незадоволення позовних вимог покладає на розсуд суду (а.с.106).

Як вбачається з листа Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Запорізької міської ради від 09 серпня 2018 року №1959/03-Д 02.08.2018 року, спеціалістами Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді було проведено соціальне обстеження родини ОСОБА_5 з метою перевірки умов проживання родини. Під час спілкування дитини з психологом було встановлено, що між нею та батьком існує конфлікт, зі слів дитини вона виявляє страх коли бачить батька через те, що він на неї підвищує голос. 06.08.2018 було здійснено вихід за адресою проживання батька ОСОБА_2 з метою проведення оцінки потреб родини, але нікого не було вдома, на телефоні дзвінки не відповідав.

Згідно з поясненнями ОСОБА_2 від 09 серпня 2018 року донька знаходиться в агресивному стані, відмовляється йти на контакт з батьком.

Відповідач намагається щомісячно сплачувати аліменти, та погашати заборгованість по аліментам.

Матеріали справи містять наступні відомості щодо сплати ОСОБА_2 аліментів за виконавчим провадженням № 51061609.

Станом на 01 липня 2017 року ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 14514,89 грн., з розрахунку вбачається, що за період з 01 лютого 2016 року по 30 червня 2017 року ОСОБА_2 було сплачено аліменти в розмірі 1400 грн. (травень 2016 року). (а.с.9).

Станом на 01 лютого 2018 року ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 4273,64 грн., з розрахунку вбачається, що за період з 01 липня 2017 року по 31 січня 2018 року ОСОБА_2 було сплачено аліменти в розмірі 17843,99 грн. (вересень 2017 року), 500 грн. (листопад 2017 року), 200 грн. (грудень 2017 року) (а.с. 76).

Станом на 01 червня 2018 року ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 6655,09 грн., з розрахунку вбачається, що за період з 28 лютого 2018 року по 30 травня 2018 року ОСОБА_2 було сплачено аліменти в розмірі 550 грн. (лютий 2018 року), 400 грн. (березень 2018 року), 1980 грн. (травень 2018 року) (а.с.78).

Станом на 01 серпня 2018 року ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 9310,81 грн., з розрахунку вбачається, що за період з 30 червня 2018 року по 31 липня 2018 року ОСОБА_2 , аліменти не сплачувались (а.с.97).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 3 СК України передбачено, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

За приписами ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позивачем не доведено наявності обставин, які б давали підстави для можливості застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. При цьому судом першої інстанції також враховано висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківський прав.

В той же час, у відповідності до роз`яснень, які містяться п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, суд першої і інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо невжиття до ОСОБА_2 такого заходу, як позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте разом з цим суд першої інстанції мав попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання й утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення згідно зі ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін із зазначенням про попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання й утримання своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про покладення на орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: