РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11497/16-ц

пр. № 2/759/191/19

10 жовтня 2019 рокуСвятошинський районний суд м. Києва

головуючого - судді: Шум Л.М.

за участю секретаря: Прокопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві позов Публічного акціонерного товариства

Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - ПАТ«ПриватБанк») через представника - Сафір Ф.О. у липні 2016 р. звернувся до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 12.11.2008 р. між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір К2Р6AD00001194, у розмірі 6 708, 03

(Доларів США) з терміном повернення всієї суми кредиту до 11.11.2013 р.

Позивач зазначає, що у відповідності до договору, погашення заборгованості здійснюється в порядку щомісячної сплати коштів для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісії, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Проте, у зв`язку з зазначеними вище порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 07.07.2016 р. має заборгованість - 13 347,04 (Долар США), яка складається з: 2 903,36 (Долар США) заборгованість за кредитом; 943,78 (Долар США) заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 489,56 (Долар США) заборгованість по комісії за користування кредитом.

В забезпечення належного виконання зобов`язання за договором К2Р6AD00001194 між

ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір поруки. (а.с. 17-18)

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути солідарно заборгованість з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у розмірі 4 336,70 (Долар США), що за курсом НБУ станом на 07.07.2016 р. становить 107 723,63 грн. за кредитним договором К2Р6AD00001194 від 12.11.2008 р.

У грудні 2016 р. відповідачем ОСОБА_3 було подано до суду заперечення на позовну заяву про стягнення заборгованості.

Відповідач ОСОБА_3 вважає вимоги позивача необгрунтованими, проти позову заперечує, мотивуючи тим, що останній платіж за договором кредиту був сплачений 22.10.2013р., а позивач звернувся з позовною заявою до поручителя 03.08.2016 р., тому підстав для задоволення позовних вимог на думку відповідача немає, в зв`язку з припиненням договору поруки та пропуском строків позовної давності.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомленний у встановленому законом порядку, про що свідчать поштові повідомлення з відміткою про вручення адресату. Про причини неявки не повідомив. Як вбачається в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без його присутності. (а.с. 2 зворот)

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином (а.с. 129, 130), а тому суд на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність останніх на підставі наявних даних в матеріалах справи.

Відповідно до п. 116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою кабінету міністрів від 05 березня 2009 року №270, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня надходження.

Строк зберігання поштового відправлення в один місяць дає можливість особі, якому адресоване поштове відправлення, вжити заходів для його отримання та ознайомлення з ним протягом цього строку. Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом України у справі №6-3082цс16.

Отже, неотримання відповідачами судових викликів за їх місцем проживання, слід розцінювати як належне повідомлення останніх про проведення судових засідань.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.11.2008 р. між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір К2Р6AD00001194 у розмірі 6 708,03 (Доларів США). (а.с. 11-16).

В забезпечення належного виконання зобов`язань за вище зазначеним договором між

ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір поруки. (а.с. 17,18)

Відповідно до п. 2 ст. 42 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з п. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з п. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що, у зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_1 , умов вищезазначеного кредитного договору, за останнім утворилась кредитна заборгованість, у сумі 13 347,04 грн.

Відповідно до умов договору поруки (п. 5 договору), позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором К2Р6AD00001194 від 12.11.2008 р. А саме, розрахунок суми заборгованості : 2903,36 (Долар США) - заборгованість за кредитом, 943,78 (Долар США) - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 489,56 (Долар США) - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Судом встановлено, що за вказаним вище договором останній платіж по кредиту був сплачений 22.10.2013 р.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 6, п.п. 1, 2 ст. 627 ЦК України законодавчо закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, в частині 3 вказано, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порука є одним із способів забезпечення зобов`язань при укладенні кредитних договорів та має зобов`язальний, договірний характер, тому на првовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов`язання та про договори.

Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обо`язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладання договору поруки не вимагається.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобо`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно з п. 11 вказаного договору поруки, договір набирає чинності з дати його укладання та діє до повного виконання зобов`язань. Сторони, керуючись умовами ч. 4 ст. 559 ЦК України встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов`язків.

З договорів поруки вбачається, що в них встановлено строк у п. 12 договору - після закінчення

5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Оскільки договір поруки було укладено 12.11.2008 р., кредитором пропущено строк на пред`явлення позову до поручителя. (а.с. 17-18) У даному випадку

5 річний строк сплинув 12.11.2013 року.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника, не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до пп.3 п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам

статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимогу до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 21.05.2012 року у справі № 6-68цс11, умови договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин, порука на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 21.05.2012 року у справі № 6-69цс11, у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов`язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов`язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Право поручителів не підлягає захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням ч. 1 ст. 559 ЦК України. Таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою.

Відповідно до постанови від 31.10.2018 р. (справа № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважала за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від

03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Судом встановлено, що у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_1 12.12.2014 р., судом було направлено відповідні запити з метою встановлення правонаступників після смерті відповідача. (а.с. 97)

Судом встановлено, що спадкова справа до майна померлого відповідача не заводилась, правом прийняття спадщини ніхто не скористався. (а.с. 107-108)

Відповідно до ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України до складу спадщини не входять права й обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права та обов`язки особи як боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно з постановою від 19.04.2018 р. № 14-53 ц 18 Верховного Суду у складі колегії суддів

Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що у разі коли спадкодавець є одночасно боржником за основним зобов`язанням недотримання строків звернення кредитора з вимогами до спадкоємців відповідно до

статті 1281 ЦК України має наслідком припинення основного зобов`язання та припинення спадкового майна як похідного зобов`язання.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Із прийняттям такого висновку внесена правова визначеність щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

За правилами ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню останньому, оскільки заявлений предмет спору визнаний судом не обгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 76, 77, 81, 141 ЦПК України, 11, 14, 16, 203, 252, 509, 553, 559, 627, 629, 1219, 1281 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства

Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя Шум Л.М.