ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/3761/18

Головуючий у першій інстанції - Соловей В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/694/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - 6 гарнізонний будинок офіцерів смт. Десна Козелецького району Чернігівської області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою 6 гарнізонного будинку офіцерів смт . Десна Козелецького району Чернігівської області, в особі начальника майора ОСОБА_2 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 березня 2019 року (місце ухвалення - смт. Козелець, дата складання повного судового рішення - 12.03.2019) у справі за позовом ОСОБА_1 до 6 гарнізонного будинку офіцерів смт. Десна Козелецького району Чернігівської області , третьої особи - ОСОБА_2 , який є начальником 6 гарнізонного будинку офіцерів смт. Десна Козелецького району Чернігівської області, про поновлення на роботі, скасування наказів та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 6 гарнізонного будинку офіцерів смт. Десна Козелецького району Чернігівської області про поновлення на роботі, скасування наказів та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову посилався на те, що працював на посаді сторожа 6 гарнізонного будинку офіцерів. 24.09.2018 наказом № 142 начальника 6 гарнізонного будинку офіцерів смт. Десна Козелецького району Чернігівської області був звільнений з 26.09.2018 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку. При видачі наказу про звільнення позивач дізнався, що до нього застосовувались дисциплінарні стягнення у вигляді догани про існування яких він не знав, жодних пояснень не писав та з наказом не ознайомлювався. Посилається на відсутність підстав для його звільнення, будь-яких порушень трудової дисципліни з боку позивача не було, оголошення догани не має законного підґрунтя і є наслідком неприязних стосунків, які склались між сторонами.

Враховуючи збільшення позовних вимог позивач в позові просить скасувати наказ № 142 від 24.09.2018 про звільнення ОСОБА_1 , скасувати наказ № 123 від 20.08.2018 про підсумки службового розслідування, поновити ОСОБА_1 на роботі 6 гарнізонного будинку офіцерів на посаді сторожа, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача в розмірі 22 283, 82 грн.

Рішенням Козелецького районного суду від 12.03.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 до 6 гарнізонного будинку офіцерів смт. Десна Козелецького району Чернігівської області про поновлення на роботі, скасування наказів та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України є незаконним, а тому позивач підлягає поновленню на роботі з 26.09.2018, та стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 22720, 55 грн виходячи з розрахунку заробітної плати за останні два місяці перед звільненням, із утриманням податків та обов`язкових платежів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду 6 гарнізонний будинок офіцерів смт. Десна Козелецького району Чернігівської області, в особі начальника майора ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Козелецького районного суду від 12.03.2019, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним, прийнятим на підставі неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права.

У скарзі заявник посилається на те, що судом не взято до уваги письмові пояснення працівників 6 ГБО та пояснення свідків, з яких вбачається, що сторож ОСОБА_1 самовільно покидав місце роботи, на вимоги начальника повернутись не реагував, під час роботи займався сторонніми справами, порушував посадову інструкцію, що також підтверджується службовим розслідуванням та перевіркою несення чергування сторожем.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, на апеляційну скаргу до суду було подано відзив з порушенням строків, оскільки відповідно до даних пошуку поштових відправлень листа з відзивом було здано до поштового відділення 23.05.2019 року, тобто з порушенням наданого п`ятиденного строку, оскільки ухвалу позивачем отримано 15.05.2019 (а.с. 39 т. 2).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював з 03.05.2000 на посаді сторожа 6 гарнізонного будинку офіцерів.

Матеріали справи містять копію витягу з наказу начальника 6 гарнізонного будинку офіцерів (з основної діяльності) № 123 від 20.08.2018 «Про підсумки службового розслідування», з якого вбачається, що сторож ОСОБА_1 6 гарнізонного будинку офіцерів порушив вимоги посадової інструкції сторожа (відповідального) 6 гарнізонного будинку офіцерів, згідно якої забороняється: відлучатися з чергування без дозволу начальника 6 ГБО та начальника частини (адміністративно-господарчої) в невизначений час, пункти «1.2», «1.3» пункту 1, пункти «2.4», «2.7», «2.11» пункту 2, пункт «4.1» пункту 4; правил внутрішнього трудового розпорядку 6 гарнізонного будинку офіцерів (додаток № 3 до колективного договору 6 ГБО між адміністрацією та колективом на 2016-2018 роки) пункт «а» пункту ІІ, абзац 5 пункту ІІІ; кодексу законів про працю України пункт 7 статті 57. Вказаним наказом сторожу 6 гарнізонного будинку офіцерів працівнику ЗС України ОСОБА_1 - оголошено «ДОГАНУ» (а.с. 9-11, 95-105 том 1).

Посадові обов`язки сторожа (відповідального) визначені посадовою інструкцією, затвердженою 25.12.2016 начальником 6 гарнізонного будинку офіцерів. Згідно з пунктами цієї посадової інструкції: 1.2 - сторож (відповідальний) підпорядковується начальнику 6 ГБО та начальнику частини (адміністративно-господарчої); 1.3 - сторож (відповідальний) отримує від адміністрації 6 ГБО матеріали нормативно-правового змісту, знайомиться під розпис із відповідними документами; 2.4 - сторож (відповідальний) зобов`язаний утримувати службове приміщення в належному санітарному стані (на протязі чергування); 2.7 - сторож (відповідальний) зобов`язаний охорону будівлі 6 ГБО проводити як в день, так і вночі, шляхом обходу будівлі, а також території навколо будівлі (в нічний час через кожну годину, вдень - кожні три години), при цьому спочатку замкнути будинок офіцерів або службове приміщення на замок. У разі виявлення недоліків та порушень таких, як наприклад прорив гарячої або холодної води, системи опалення, каналізаційної системи, системи течі води з покрівлі визивати відповідні служби Остерської КЕЧ, а також доповідати начальнику 6 ГБО або начальнику частини (АГ); 2.11 - сторож (відповідальний) зобов`язаний слідкувати за чистотою та порядом у 6 ГБО і на території навколо будівлі, вимагати цього від відвідувачів. 25.12.2016 ОСОБА_1 зі змістом посадової інструкції ознайомлений (а.с. 12-15 том 1).

Згідно наказу № 142 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24.09.2018 начальника 6 гарнізонного будинку офіцерів ОСОБА_2 , сторож 6 гарнізонного будинку офіцерів працівник Збройних Сил України позивач звільнений із посади сторожа з 26.09.2018 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8, 112-113 том 1).

У справі містяться письмові пояснення 26.07.2018 працівників 6 ГБО ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , з яких вбачається, що сторож ОСОБА_1 26.07.2018 покинув місце чергування, на яке заступив сьогодні о 15.00 годині згідно графіку, о 15.30 годині покинув самовільно робоче місце та убув до ВСП. На вимоги начальника 6 ГБО ОСОБА_2 повернутися, не реагував (а.с. 60, 61 т. 1).

Актом від 06.09.2018 встановлено, що під час перевірки несення чергування сторожа 6 ГБО ОСОБА_1 у період із 22.00 години до 23.30 години 06 вересня 2018 року виявлені порушення посадової інструкції сторожа (відповідального) 6 ГБО: під час чергування займається сторонніми справами (переглядає фільми на гаджеті); охорону будівлі 6 ГБО шляхом обходу будівлі, а також території навколо неї у вказаний період не здійснював; чергове освітлення в будівлі та навколо неї вимкнуте; відмовляється виконувати розпорядження (вказівки) начальника 6 ГБО щодо вмикання чергового освітлення в будівлі та навколо неї (вимовляючи, що наступного разу не впустить у будівлю начальника 6 ГБО в нічний час); у службовому приміщенні бруд (а. с. 107 том 1).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України та оголошення догани є незаконними, а тому позивач підлягає поновленню на роботі з 26.09.2018, та стягненню з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 22720, 55 грн виходячи з розрахунку заробітної плати за останні два місяці перед звільненням, із утриманням податків та обов`язкових платежів.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право на працю є основним конституційним правом громадян України.

Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи із норм чинного законодавства, для розірвання трудового договору за підставою, що міститься у пункті 3 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідними є такі умови: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; належним чином зафіксований факт протиправного винного невиконання або неналежного виконання працівником трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; невиконання трудових обов`язків мало систематичний характер; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення.

Для застосування цієї підстави розірвання трудового договору важливим є невиконання працівником обов`язків, передбачених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. При цьому не може вважатися порушенням трудової дисципліни невиконання обов`язків, які виходять за межі трудових або не випливають з трудового договору. Цю підставу не можна застосовувати до працівника, який відмовився виконати незаконне розпорядження роботодавця, або за відмову виконання роботи, яка не входить до кола його посадових обов`язків, а також за дії, що не пов`язані з виконанням службових обов`язків.

Пунктами 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, зокрема за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Виходячи з викладеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи, надані сторонами докази і давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та звільнення ОСОБА_1 було здійснено з порушенням трудових прав працівника, що є підставою для задоволення даного позову.

Відтак, доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду про те, що судом не взято до уваги письмові пояснення працівників 6 ГБО та пояснення свідків, з яких вбачається, що сторож ОСОБА_1 самовільно залишив місце роботи, на вимоги начальника повернутись не реагував, під час роботи займався сторонніми справами, порушував посадову інструкцію, що також підтверджується службовим розслідуванням та перевіркою несення чергування сторожем не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідачем не надано належних і допустимих доказів, на спростування визначеного позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яким погодився суд першої інстанції.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, як це передбачено ч. 2 ст. 80 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одне з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Накладенню дисциплінарного стягнення передує службове розслідування, під час якого власник або уповноважений ним орган, згідно зі статтею 149 КЗпП України, повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Виходячи з наведеного, саме на роботодавця покладено обов`язок дотримання ним вимог трудового законодавства у випадку невиконання трудових обов`язків працівниками без поважних причин, а також дотримання вимог трудового законодавства при звільненні, проте останнім не надано належних і допустимих доказів, зокрема доказів належного обліку робочого часу працівників, нарахування заробітної плати, а також порядку накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани та звільнення, яке застосовано роботодавцем, як захід дисциплінарного стягнення.

Як вбачається, з матеріалів справи, крім обставин залишення робочого місяця позивачем 26.07.2018, відповідно до акту від 31.07.2018 за підписом ОСОБА_6 (а.с. 57 т. 1), було встановлено, що залишення робочого місця було зумовлено поважними причинами, крім того відповідачем не доведено обставин ознайомлення з наказом від 20.08.2018 про оголошення догани.

В матеріалах справи наявні лише акт про доведення наказу № 123 від 20.08.2018 «Про підсумки службового розслідування», яким і оголошено догану позивачу ОСОБА_1 , проте зазначений акт підписаний лише посадовими особами, та не містить даних про присутність двох свідків при складанні вказаного акту, доповідні та акт № 248 від 07.09.2018 (а.с. 109-110 т.1), акт від 06.09.2018 (а.с. 32 т. 1) з зазначенням про відмову від підпису 12.09.2018, відсутні в матеріалах справи і дані щодо надіслання позивачеві вказаних наказів засобами поштового зв`язку.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо порушення процедури накладення дисциплінарних стягнень передбачених чинним КЗпП України на ОСОБА_1

В силу ст.ст. 147 - 149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків.

Судом першої інстанції враховано, що правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника, яке є однією з важливих гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

З урахуванням положень зазначених норм права, суд першої інстанції встановивши, що відсутні підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності, які зазначені в наказах, з врахуванням не доведення обставин відсутності на робочому місці, порушення вимог посадової інструкції, правил внутрішнього трудового розпорядку, та враховуючи зміст наказу № 142 від 24.09.2018, підставами якого є систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених на нього трудовим договором і правилами трудового розпорядку, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та погодився з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який відповідачем не оспорювався та в належний спосіб не спростовано правильність розрахунків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на безпідставне посилання на табель обліку робочого часу за 26.07.2018, відповідно до якого сторож ОСОБА_1 значився таким, що знаходився на робочому місці, не врахувавши інших письмових пояснень, відповідно до яких було встановлено, що позивач самовільно залишив робоче місце та доводи апеляційної скарги, щодо не надання оцінки доказам, які надані відповідачем по справі є необґрунтованими

З врахуванням наведеного, зазначення у рішенні суду про скасування наказів про звільнення та оголошення догани які визнані незаконними, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, не призвело до неправильного вирішення справи, враховуючи, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

За приписами ч. ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу 6 гарнізонного будинку офіцерів смт . Десна Козелецького району Чернігівської області залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення у повному обсязі складено 30.05.2019.

Головуючий Судді: