Постанова

Іменем України

03 червня 2019 року

м. Київ

справа № 308/9433/17

провадження № 61-41120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня

2018 року у складі судді Леміш О. М. та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року у складі колегії суддів:

Джуги С. Д., Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

Позовна заява мотивована тим, що 17 січня 2013 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 20 000,00 доларів США, зобов`язався щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою за ставкою 14 % річних, а саму позику ОСОБА_2 зобов`язався повернути у січні 2015 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_2 власноруч написав і підписав розписку від 17 січня 2013 року.

14 березня 2013 року, між позивачкою та ОСОБА_2 укладено додатковий договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав додатково грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США, зобов`язався щомісячно сплачувати відсотки за користування позикою за ставкою 14 % річних, а саму позику

ОСОБА_2 зобов`язався повернути у березні 2015 року. На підтвердження укладення нового договору позики та його умов ОСОБА_2 власноручно написав і підписав розписку від 14 березня 2013 року.

Свої зобов`язання за вказаними договорами позики позивачкою виконано повністю, натомість ОСОБА_2 свої зобов`язання за вказаними договорами позики виконував частково.

За договором позики від 17 січня 2013 року ним було сплачено еквівалент

233,00 доларам США, як плати за користування коштами позики у січні

2013 року. Крім того, у вересні 2016 року ОСОБА_2 передав позивачці еквівалент 1 000,00 доларів США, як заборгованість зі сплати відсотків за договором позики від 17 січня 2013 року, та ще додатково 1 000,00 доларів США, як заборгованість зі сплати відсотків за договором позики

від 14 березня 2013 року.

Жодних інших платежів в рахунок погашення відсотків за користування коштами по договорам позики від 17 січня 2013 року та від 14 березня

2013 року ОСОБА_2 не проводив.

У січні 2015 року та у березні 2015 року сума позики повернута не була. Позивачкою вживались неодноразові спроби переконати ОСОБА_2 у необхідності повернути належні їй кошти та відсотки за їх користування.

ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 1 512 243,30 грн заборгованості за договорами позики та понесені судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 26 січня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 512 243,30 грн заборгованості за договорами позики .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме

9 191,00 грн та 8 000,00 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договорами позики не виконав - кошти ОСОБА_1 у встановлений строк не повернув, у зв`язку чим кошти підлягають стягненню на користь позивачки з урахуванням відсотків встановлених договором та 3 % річних, відповідно до правил статті 625 ЦК України, у примусовому порядку.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 26 січня 2018 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 12 000,00 грн.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

23 липня 2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня

2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди розглянули справи з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи.

В розписках не визначено сторони та предмет договору, місце укладення договору, тобто між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо укладення договору позики; судом неправильно застосовано статтю 1048 ЦК України, оскільки позивач не має права отримувати від позичальника процентів за позику; судом не застосовано статтю 60 СК України і не враховано, що відповідач на момент отримання позики перебував у шлюбі і може нести відповідальність за зобов`язаннями у розмірі не більше 50 % заявлених вимог.

Доводи інших учасників справи:

22 вересня 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив. у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня

2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Додаткові доводи заявника:

24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду відповідь на відзив, у якому просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня

2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

Зупинено виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня 2018 року та постанови апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у відповіді на відзив, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка обставин справи та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи

№ 464/3790/16-ц.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладених із

ОСОБА_1 договорів позик, оформлених розписками, у визначений сторонами у договорах строки кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням процентів за користування коштами, визначених умовами договорів, та сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Щодо доводів касаційної скарги:

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо відсутності у наданих позивачем розписках усіх необхідних реквізитів, з посиланням на практику Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки у цій справі встановлені інші фактичні обставини, суди повно та всебічно дослідили усі обставини справи щодо надання позивачем коштів відповідачу саме у позику й саме у вказаній у позові валюті, встановили справжню правову природу укладених між сторонами договорів та дійшли обґрунтованих висновків про стягнення з відповідача коштів, при цьому врахувавши усі зібрані у справі докази в їх сукупності на предмет належності, допустимості та достатності для правильного її вирішення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться не правильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня 2018 року та постанови апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 26 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 січня 2018 року та постанови апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко