ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/1657/18
Провадження № 22-ц/4820/901/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання Гриньова А.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 .

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №679/1657/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 26 лютого 2019 року (суддя Стасюк Р.М., повне судове рішення складено 26 лютого 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житлом та виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

04 грудня 2018 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25 травня 2001 року їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

31 липня 2004 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. 27 липня 2004 року у належному їй житловому будинку був зареєстрований відповідач, як член сім`ї. Зазначений житловий будинок є також зареєстрованим місцем проживання її синів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , дочки ОСОБА_6 з онуком ОСОБА_7 .

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 жовтня 2018 року шлюб з відповідачем розірвано. Вона та члени її сім`ї не можуть вільно користуватися житлом у зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_3 , який зловживає спиртними напоями та систематично порушує правила співжиття. Це робить неможливим їх спільне проживання у будинку.

Тому, позивачка просила позбавити ОСОБА_3 права користування житловим будинком по АДРЕСА_1 і виселити з будинку.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 26 лютого 2019 року в позові відмовлено.

ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Висновок суду про те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не є підставою для припинення особистого сервітуту з користування житлом, є помилковим та зробленим з порушенням вимог ст. 406 ЦК України. До спірних правовідносин помилково застосовано ЖК УРСР. Суд не взяв до уваги те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності на підставі ст. 391 ЦК України. Відповідач систематично порушує правила співжиття, що підтверджено матеріалами справи та показами свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_8

У засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав.

Інші учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 .

З 27 липня 2004 року ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у спірному будинку як член сім`ї власника.

Окрім сторін у спірному будинку зареєстровані та проживають члени сім`ї ОСОБА_2 : сини ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , донька ОСОБА_6 і онук ОСОБА_7

З 31 липня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 жовтня 2018 року.

Позивач стверджує, що через конфліктні ситуації між нею, членами її сім`ї та відповідачем існують перешкоди у користуванні належним їй будинком. Вважає, що після розірвання шлюбу між нею і ОСОБА_3 , останній втратив право користування будинком.

У добровільному порядку ОСОБА_3 виселитися зі спірного житлового приміщення не бажає.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Рішення про відмову в позові суд мотивував безпідставністю і недоведеністю позовних вимог.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

На підставі ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В силу ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Припинення сімейних відносин, у тому числі шлюбу, з власником житлового приміщення не позбавляє колишнього члена сім`ї власника права користування займаним приміщенням.

Положеннями ст. 157 ЖК Української РСР визначено, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу.

На підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З урахуванням викладеного, для застосування норми ст. 116 ЖК Української РСР необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 на законних підставах з 27 липня 2004 року зареєстрований та проживає у спірному житловому будинку як член сім`ї ОСОБА_2 , тобто набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Зважаючи на предмет спору та встановлені обставини у справі, суд першої інстанції правильно застосував положення ст. 405 ЦК України і ст. 156 і ст. 116 ЖК Української РСР, які регулюють спірні правовідносини користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 391, 396 ЦК України та захисту права ОСОБА_2 шляхом усунення перешкод у користуванні її майном як власника будинку, підлягають відхиленню.

Доказів вчинення ОСОБА_3 правопорушень чи інших протиправних дій (порушення правил співжиття), які унеможливлюють проживання позивачки разом з ним у спірному будинку, а також застосування заходів впливу, які не дали позитивного результату, ОСОБА_2 не надала.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на факти притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КпАП України у 2010-2012 роках не можуть бути взяті до уваги, оскільки не свідчать про систематичність протиправної поведінки відповідача у межах встановленого у ст. 39 КпАП України строку в 1 рік, після закінчення якого, особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами наявність визначених ст. 116 ЖК УРСР підстав для застосування такого крайнього заходу втручання у право відповідача на житло, як виселення.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ О.І. Талалай

Суддя /підпис/ А.П. Корніюк

Суддя /підпис/ І.В. П`єнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай