Справа № 466/9364/17 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/432/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І

з участю представника апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , представника позивача -ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року, постановлене у складі головуючого - судді Баєвої О.І., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

позивач ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по договору оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у її власності. Просила стягнути з ОСОБА_3 115 484, 34 грн. заборгованості, що включає в себе: 81 690 грн. заборгованість по орендній платі, 2 135 грн. - три процентів річних, 9 426, 58 грн. - інфляційні втрати, 18 663,38 грн. - пеню та 3 569, 38 грн. - заборгованість по оплаті комунальних послуг.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 115484, 34 грн. (сто п"ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят чотири гривні тридцять чотири копійки) заборгованості та 1 154, 84 грн. (одна тисяча сто п"ятдесят чотири гривні вісімдесят чотири копійки) судового збору, сплаченого нею при подачі позову до суду.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року оскаржив відповідач ОСОБА_3 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що у справі 17.01.2018 року суд першої інстанції виніс ухвалу про призначення почеркознавчої експертизи. Однак таку не було проведено з незалежних від нього причин, а саме тому, що повідомлення про оплату до нього не надходило. Внаслідок таких дій, він був позбавлений можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст. 49 ЦПК України. Зазначає, що паспорт, на який є посилання у договорі оренди, по якому позивач бажає стягнути орендну плату, був ним втрачений у 2015 році.

За відсутності результатів почеркознавчої експертизи, судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, а відтак, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.08.2018 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд першої інстанції не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права.

Зазначає, що безпідставним є твердження апелянта про те, що з часу призначення експертизи ним не отримано жодних листів на оплату, оскільки представником відповідача Ікавим М.Р. було отримано наручно супровідний лист від 22.02.2018 року № 001031 з додатками: рахунком про оплату експертизи № 165 та клопотання експерта Кучинської В.О. , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення від 27.02.2018 року (а.с.67).

Щодо тверджень викрадення паспорта на ім`я ОСОБА_3 , який став підставою укладення договору оренди від 20.01.2016 року із ОСОБА_4 , зазначає, що при укладенні даного договору саме ОСОБА_3 пред`явив паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 04.10.2005 року, фотокартка в паспортному документів повністю відповідала особі, що його пред`явила. Жодних сумнівів щодо ідентифікації особи не було.

Також вказує, що апелянтам не було вжито жодних заходів щодо подання в суді першої інстанції доказів, на які він покликається у апеляційній скарзі.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 20.01.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Договір оренди нежитлового приміщення. Згідно з умовами якого ОСОБА_3 приймає у строкове, платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 103875106 від 15.11.2017 року нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності ОСОБА_4 .

Пунктом 3.1 Договору ОСОБА_3 зобов`язувався вчасно здійснювати орендні платежі відповідно до прикладеного розрахунку в загальній сумі 525 Євро за місяць. Згідно з п. 3.3. Договору оплата здійснюється щомісяця не пізніше 5 числа кожного місяця, починаючи з першого місяця оренди.

Як ствердила позивач, ОСОБА_3 належним чином сплачував орендну плату за період з 20.01.2016 року по 30.06.2016 року, проте починаючи з 1 липня 2016 року перестав виконувати свої обов`язки щодо сплати орендних платежів.

Таким чином, всупереч умовам укладеного договору та вимогам вищезазначених законодавчих актів, відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав.

Відповідно до п. 4.1. Договору, 31.12.2016 року закінчився строк оренди нежитлового приміщення, ОСОБА_3 згідно п. 4.1.2 не повідомив орендодавця про наміри продовжити строк договору та не виконав своїх зобов`язань щодо сплати орендної плати за період з 01.07.2016 року по 31.11.2016 рік, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 2 625 Євро, що згідно з курсом НБУ станом на 15.11.2017 року становить 81 690 грн. 00 коп.

Заперечуючи підписання вищезазначеного договору, представник відповідача - Ікавий М.Р. в суді першої інстанції заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с. 34).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 січня 2018 року клопотання задоволено. Призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено провести фахівцями Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. (а.с. 48).

Листом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 17 січня 2018 року про призначення експертизи залишена без виконання, через відсутність проведеної оплати та ненадання необхідних для проведення експертизи документів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 27.04.2018 року провадження у справі відновлено.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, відповідно до змісту ст.ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Також, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріали справи містять розрахунок розміру орендної плати з урахуванням індексу інфляції, розрахунок пені та 3-х процентів річних від суми заборгованості; здійснені розрахунки щодо сплати комунальних послуг. Апеляційним судом перевірено порядок обчислення і їх розмір і встановлено їх відповідність вимогам закону та матеріалам справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із їх обґрунтованості та доведеності, оскільки між сторонами виникли зобов`язання з договору оренди, яких відповідач не виконав, а тому суд стягнув з нього заборгованість, яка передбачена умовами договору, пеню та відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати від простроченої суми.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і ґрунтується на доказах, яким судом дана правильна оцінка.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до наданих позивачем розрахунків стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 115 484, 34 грн. заборгованості, що включає в себе: 81 690 грн. - заборгованість по орендній платі, 2 135, 00 грн. - три проценти річних, 9 426, 58 грн. - інфляційні втрат, 18663,38 грн. - пеню та 3 569, 38 грн. - заборгованість по оплаті комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності результатів почеркознавчої експертизи, судом неповно встановлено обставини, які мають значення для справи правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки у матеріалах справи міститься оригінал договору оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у власності орендодавця від 20 січня 2016 року з додатками ( а.с.35-41, 54-64), які суд відносить до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України.Доказів про те, що даний договір оренди визнаний у встановленому законом порядку недійсним, чи його недійсність прямо встановлена законом, матеріали справи не містять. Відповідачем не надано належних, допустимих доказів, які б спростовували вимоги позивача ОСОБА_4 .

Щодо мотивів апелянта про те, він не отримував жодних листів про оплату за проведення експертизи, то такі є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Зокрема, як вбачається із змісту листа Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 23.04.2019 р. за №002127, 22.02.2018 року на адресу ОСОБА_3 було скеровано рахунок № 165 , а на адресу суду клопотання про надання необхідних для проведення експертизи документів. (а.с.68). Згідно рекомендованого повідомлення про вручення представник відповідача - адвокат Ікавий М.Р. отримав наручно супровідний лист від 22.02.2018 №001031 з додатками: рахунок про оплату експертизи№165 від 22.02.2018 року та клопотання експерта (а.с. 67). Повноваження адвоката підтверджуються наявним у справі Ордером серії ЛВ № 062884 (а.с. 42)

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що паспорт, на який є посилання у договорі оренди, по якому позивач бажає стягнути орендну плату, був ним втрачений у 2015 році, до уваги колегією суддів не береться, оскільки по-перше відповідачем не зазначено конкретної дати про втрату ним паспорта, по-друге представником позивача подано і судом долучено до матеріалів справи копію паспорта ОСОБА_3 , наданий при підготовці проекту до укладення договору оренди 20.01.2016 року. Видача ОСОБА_3 27.05.2015 року нового паспорта серії НОМЕР_3 взамін втраченого паспорта громадянина України НОМЕР_1 від 04.10.2005 року не виключає наявності у нього на час підписання договору оренди двох паспортів. Разом з тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до відповідного правоохоронного органу із заявою про викрадення у нього паспорта. Окрім того, позивач ствердила про те, що укладала договір саме з відповідачем і саме останнім такий виконувався протягом шести місяців, пред`явлення ним паспорта, виданого у 2005 році та отримання у 2015 році іншого паспорта, само по собі не може свідчити про втрату попереднього паспорту та про неналежну ідентифікацію позивачем особи відповідача. Відповідач такого не спростував.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанцій, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального права, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.