ПОСТАНОВА

іменем України

04 червня 2019 року м. Кропивницький

справа № 385/1598/18

провадження № 22-ц/4809/882/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Авраменко Т.М., Дуковського О.Л.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Орган опіки та піклування в особі Гайворонської районної державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Гайворонської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору дарування будинку,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування будинку.

В обґрунтування позову вказала, що вона зареєстрована та проживає в будинку по АДРЕСА_1 , разом зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний житловий будинок належав матері її батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме її бабі - ОСОБА_3 .

У вказаному будинку зокрема зареєстрована та проживає її мати ОСОБА_7 та її брат ОСОБА_8 , що підтверджується копією домової книги на вказаний житловий будинок та довідками Гайворонської міської ради від 05 жовтня 2018 року №3937 та від 02 жовтня 2018 року №3879.

Вказала, що 27 березня 2018 року приватним нотаріусом Благовіщенського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховською Т.С було посвідчено та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №422 договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , укладений між її бабою - ОСОБА_3 та дочкою останньої, тіткою позивача, ОСОБА_4 .

Вважає, що оспорюваний договір дарування житлового будинку підлягає визнанню судом недійсним, як такий, що обмежує права та законні інтереси дитини на житло, позбавляючи її права жилого приміщення, вчиненого без дозволу органу опіки та піклування, що завдає істотної шкоди її фізичному та розумовому розвитку та суперечить моральним засадам суспільства, а порушені права дитини підлягають відновленню.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , укладений 27 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Благовіщенського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховською Т.С., зареєстрованого в реєстрі за №422.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2018 рокупозов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , укладений 27 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Благовіщенського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховською Т.С., зареєстрований в реєстрі за №422.

Вирішено питання судових витрат.

Суд дійшов висновку, що дії відповідачів щодо укладення договору дарування без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування є такими, що призвели до порушення гарантованих дитині прав на користування вищезазначеним житловим будинком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що ОСОБА_3 є прабабою ОСОБА_2 , що в свою чергу не зобов`язує останню утримувати та здійснювати забезпечення малолітньої ОСОБА_2 , а тому вона не повинна отримувати дозвіл від органу опіки та піклування на вчинення такого правочину. Вважає, що позивачем не було надано до суду жодного належного доказу, який підтверджував би факт порушення права малолітньої дитини чи до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Представник ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що оспорюваний договір дарування житлового будинку правомірно визнано судом недійним, а порушені майнові права дитини відновлено.

У судовому засіданні ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_9 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Повністю підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасуватита ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі 27 березня 2018 року приватним нотаріусом Благовіщенського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховською Т.С. було посвідчено та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №422 договір дарування житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.77-107).

Копії матеріалів договору дарування були досліджені судом першої інстанції у судовому засіданні, яке відбулось 28 лютого 2019 року (а.с.122-132).

Судом першої інстанції було встановлено, що органом опіки та піклування не надавався дозвіл на відчуження спірного житлового будинку.

Також встановлено, що малолітня ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-20).

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Такий правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2012 року N 6-396цс15 у справі за позовом про визнання недійсним договору іпотеки.

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. 215 ЦК України та згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз.5 п.5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов`язковою. До такого висновку прийшов Верховний суд України при розгляді справи за №6-392цс15.

Відповідно до правової позиції, викладеної і в постанові Верховного Суду України при розгляді справи №6-589цс16, за змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу правочин, що вчиняється і суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує встановлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Відповідно до ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору малолітня ОСОБА_2 зареєстрована у будинку за адресою АДРЕСА_1 , відтак надання згоди органу опіку та піклування на укладення правочину була обов`язковою.

Проте орган опіки та піклування в особі Гайворонській районній державній адміністрації на укладення договору дарування дозволу не надавав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії відповідачів щодо укладення договору дарування без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування є такими, що призвели до порушення гарантованих дитині прав на користування вищезазначеним житловим будинком.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи. Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, носять формальний характер, не підтверджені відповідними доказами та висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішенняГайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2018 рокубез змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 червня 2019 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді Т.М. Авраменко

О.Л. Дуковський