КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/1844/16-ц Головуючий у 1-й інстанції - Зінченко О.М.
Апеляційнепровадження №22-ц/824/1477/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко Наталії Вікторівни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Зінченка О.М. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить:

- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIO0GA00000372 від 02.03.2007 року в розмірі 50 000 дол. США, що за курсом НБУ від 29.06.2016 року складає 1 243 500 грн., а саме: 26 157,29 дол. США - заборгованість за кредитом, 1 701,03 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 22 141,68 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором звернути стягнення на квартиру, загальною площею 49,60 кв.м, житловою площею 26,50 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки №KIO0GA00000372 від 02.03.2007 року Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі - продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі - продажу з іншою особою - покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме - 50 000 дол. США, будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі - продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки;

- виселити відповідачів, які зареєстровані, або проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

Посилається на те, що ОСОБА_2 уклала з позивачем кредитний договір, відповідно до якого банк передав їй кредит в сумі 30 000 дол. США. В забезпечення погашення кредиту між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого вона в рахунок забезпечення умов виконання кредитного договору передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме квартиру площею 49,60 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1. Позивач звертався до відповідача про погашення даної заборгованості, але останній будь-які дії не вчиняв.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 грудня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 02.03.2007 року укладеного між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачами на квартиру площею 49,60 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1, шляхом продажу Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» від свого імені будь-якій особі - покупцеві за початковою ціною 50 000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в сумі 20 728 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - СокуренкоНаталія Вікторівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про надання повноважень для здійснення продажу предмету іпотеки, в частині зазначення вартості предмета іпотеки в розмірі 50 000 дол. США та в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду неможливо виконати у зв'язку з тим, що судом визначений порядок продажу предмету іпотеки, в тому числі в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», але без надання ПАТ КБ «Приватбанк» повноважень щодо здійснення продажу, які нерозривно пов'язані з вимогою про зверненя стягнення. На момент продажу у продавця/позивача в наявності мають бути оригінали правовстановлюючих документів, договір купівлі - продажу предмета іпотеки, технічний паспорт на предмет іпотеки, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, кадастровий номер земельної ділянки, без яких здійснення продажу буде неможливим, тому суд помилково відмовив у задоволенні позовних вимог про отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. Пунктом 33.4 іпотечного договору передбачено, що сторони визначили вартість предмета іпотеки - 50 000 дол. США, що еквівалентно 252 500 грн. за курсом НБУ на момент підписання договору, тобто станом на 02.03.2007 року. Отже, станом на 20.12.2016 року вартість предмета іпотеки складає 10 000 дол. США, а не 50 000 дол. США, як помилково зазначив суд в рішенні. При вирішенні позовної вимоги щодо виселення відповідачів судом не з'ясовано до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача, не перевірено чи відсутні вільні приміщення з фондів житла для тимчасового проживання в Обухівському районі Київської області. Крім того, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України на кредитора не покладено обов'язок за власний рахунок надання житла боржнику, який підлягає виселенню з предмета іпотеки, позивачем не порушено вказану норму права, тому ч.2 ст.109 ЖК України не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Інші учасники процесу відзиву на апеляційну скаргу не надали, в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Посилається на те, що ОСОБА_2 уклала з позивачем кредитний договір, відповідно до якого банк передав їй кредит в сумі 30 000 дол. США. В забезпечення погашення кредиту між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого вона в рахунок забезпечення умов виконання кредитного договору передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме квартиру площею 49,60 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1. Позивач звертався до відповідача про погашення даної заборгованості, але останній будь-які дії не вчиняв.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору утворилась заборгованість, яку позичальник (іпотекодавці) незважаючи на вимогу банку, добровільно не погасили, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 02.03.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 30 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.03.2017 року (а.с. 20-22).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02.03.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 49,60 кв.м., житловою площею 26,50 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 50 000 дол. США, що еквівалентно 252 500 грн. (а.с.29-31).

Відповідно до п.27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

- переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавцям, або

- продажу предмету іпотеки будь - якій особі та будь - яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі - продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавці надають іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавців, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконувала, а тому станом на 29.06.2016 року загальна сума заборгованості перед Банком становила 55 305,95 дол. США та складалась із: 26 157,29 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 700,03 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 48 830,62 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

25.05.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до відповідачів з повідомленням про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги (а.с.14-19).

Однак, відповідачі в наданий строк вимоги банку щодо погашення заборгованості за договором кредиту від 02.03.2007 року не виконали.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «Приватбанк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 02.03.2007 року у розмірі 50 000 дол. США звернути стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, а також виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у вказаній квартирі.

Відповідно дост. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За умовами ч.1 ст.1050 ЦПК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йомувідповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Зобов'язання перед позивачем залишаються не виконаними, у зв'язку з чим Банк правомірно просить звернути стягнення на іпотечне майно.

Суд дійшов вірного висновку про те, що оскільки за кредитним договором утворилась заборгованість, розмір якої доведено, то згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Викладене свідчить про наявність підстав на звернення стягнення банком на предмет іпотеки в рахунок задоволення своїх вимог за кредитним договором від 02.03.2007 року.

Відповідно до статей 590, 591 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд у своєму рішенні може встановити спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки або шляхом проведення прилюдних торгів, або із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки вимоги позивача про виконання кредитних зобов'язань в добровільному порядку відповідачами не виконані, що є підставою для стягнення з відповідачів заборгованості за договором кредиту, суд дійшов правильного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 50 000 дол. США.

У позовній заяві позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки із встановленням початкової ціни на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме 50 000 дол. США.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тому, колегія суддів не приймає до уваги твердження апеляційної скарги, що суд зазначивши в рішенні початкову ціну предмета іпотеки в розмірі 50 000 дол. США, яка не відповідає ринковій вартості квартири станом на 20.12.2016 року, унеможливив виконання ПАТ КБ «Приватбанк» рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки суд виходив із заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що визначений судом порядок продажу предмету іпотеки, в тому числі, в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», але без надання ПАТ КБ «Приватбанк» повноважень щодо здійснення продажу колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на законність ухваленого рішення суду та на виконання рішення суду у спосіб визначений судом.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови суду у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів з предмета іпотеки колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі №139/944/14-ц з подібними правовідносинами.

Судом встановлено, що предмет іпотеки - квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Обухівською міською радою 18.07.2005 року на підставі рішення виконкому Обухівської міської ради від 21.06.2005 року за №543 п.15 та зареєстрована в Обухівському Бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №49, номер запису 2746/19, реєстраційний номер 11422086.

Враховуючи вказані обставини та те, що Банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК України має бути надане особам одночасно з їх виселенням, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів з предмета іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що нормами статті 109 ЖК України не передбачено обов'язок банку пропонувати чи надавати інше жиле приміщення для виселення боржників, є необгрунтованими з вищенаведених підстав.

Доводи апеляційної скарги, що суд не з'ясував до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідачів із іпотечного майна, враховуючи, що за положеннями статті 109 ЖК України на суд покладається обов'язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов'язком позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Сокуренко НаталіїВікторівни - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 березня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.