Справа № 525/518/19
Провадження №2/525/196/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2019 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді - Хоролець В.В., при секретарі Гавриш О.В., з участю позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Ситник О.В., розглянувши на підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великобагачанської селищної ради полтавської області про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 , яка проживала разом з позивачкою по справі зі своєю дочкою - ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . Спадкоємицею першої черги за законом після смерті її матері є позивачка по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; вона в державного нотаріуса Бутенко Л.І. отримала свідоцтво про право на спадщину за законом серії ААН № 851737 на приватизовану земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства загальним розміром 0,16 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та яка належала її матері на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю загальною площею 0,166 га, з них для обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,065 га та ведення особистого підсобного господарства площею 1,101 га - серії НОМЕР_1 який був виданий на ім`я ОСОБА_2 .

В даному свідоцтві було вказано, що це свідоцтво являється підставою для видачі спадкоємцю Державного акту на право приватної власності на землю. Після цього вона звернулася до техніків та замовила технічну документацію на цю земельну ділянку по відновленню та встановленню меж з метою отримання Державного акту на право приватної власності на землю, але позивачці був виданий Державний акт на право власності на цю земельну ділянку 21.12.1999 року серії НОМЕР_2 , однак він був виготовлений на ім`я ОСОБА_1 , хоча ім`я позивачки ОСОБА_1 , а не ОСОБА_1 як вказано в Державному акті.

Тобто на сьогодні на ім`я ОСОБА_1 є правовстановлюючий документ на дану земельну ділянку, який є чинним та не скасованим, а після даного правовстановлюючого документу позивачка замовила технічну документацію та отримала Державний акт на цю землю, який на сьогодні також втрачений. Про те, що він видавався та був виготовлений в наявності позивачці надана інформація з відділу Держгеокадастру. На сьогодні позивачка не може замовити технічної документації для присвоєння кадастрових номерів для цих земельних ділянок, оскільки у правовстановлюючому документі та у державному акті, який ще й втрачений на сьогодні є розбіжності в написанні імені позивачки, тобто у державному акті воно вказано не вірно, і тому вона змушена звернутися до суду з відповідним позовом про визнання Державного акту недійсним та його скасування.

Посилаючись на вищевикладене, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,166 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який був виданий на ім`я ОСОБА_1 (а.с.а.с.2-3).

Ухвалою суду від 11.04.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі та підготовче засідання призначено на 05.06.2019 року (а.с.15).

Позивачка по справі ОСОБА_1 та її представник адвокат Ситник О.В. в судовому засіданні 05.06.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали в повному обсязі та просили позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у справі Великобагачанської селищної ради Полтавської області в судове засідання 05.06.2019 року не з`явився, від даного відповідача до суду надійшов лист про проведення розгляду справи у відсутність їх представника та про визнання позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі (а.с.30).

Представник третьої особи у справі Головного управління ДГК у Полтавській області в судове засідання не з`явився, третя особа належним чином повідомлялася про день і час розгляду справи, представником третьої особи до суду направлено пояснення відносно позову, в яких вони також просили розглядати справу у відсутність їхнього представника (а.с.а.с.26-28).

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 цієї статті, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу.

Відповідач у справі має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу (п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України). За нормою ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Ситник О.В., вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Великобагачанської селищної ради полтавської області, третя особа ГУ ДГК у Полтавській області про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.03.1999 року державним нотаріусом Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області Бутенко Л.І., яке зареєстроване в реєстрі за №381, ОСОБА_1 успадкувала майно ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: право власності на приватизовану земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, загальним розміром 0,16 га, що знаходиться сел АДРЕСА_1 та належить померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого Великобагачанською селищною радою (а.с.5).

Відповідно до державного акту серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю вбачається, що на підставі рішення виконкому Великобагачанської селищної ради народних депутатів від 08.05.1998 року за № 54/2 ОСОБА_2 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,166 га, як розташована в сел АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,065 га, ведення особистого підсобного господарства - 0,101 га (а.с.8).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в сел. Велика Багачка Полтавської області, про що Великобагачанським районним відділом РАЦС Полтавської області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 02.07.1998 року та зроблено відповідний актовий запис за № 68 (а.с.24).

З повідомлення Відділу у Великобагачанському районі Держгекокадастру Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №75/102-19 від 22.01.2019 року вбачається, що Державний акт на право власності на ім`я ОСОБА_1 серія НОМЕР_4 від 21.12.1999 року на земельну ділянку загальною площею 0,166 на для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААН 851737 від 23.03.1999 року, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю на території Великобагачанської селищної ради за № 1235 (а.с.6).

З архівного витягу з книги записів державних актів на право приватної власності на землю від 22.01.2019 року вбачається, що ОСОБА_1 передано відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом право на земельну ділянку площею 0,166 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с.7).

Про те, з матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що позивачем у справі, яка прийняла спадщину після своєї матері ОСОБА_2 є ОСОБА_1 (а не ОСОБА_1 ) (а.с.а.с.10-11), як про те помилково було вказано у Державному акті на право власності на ім`я ОСОБА_1 серія НОМЕР_4 від 21.12.1999 року.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У своїй Постанові від 22 травня 2013 року у справі №6-33цс13 у подібних правовідносинах Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Також, у Постанові від 24 квітня 2013 року у справі №6-14цс13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч.1 ст.116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116,118 ЗК України, є недійсним.

З юридичного змісту та суті статей 12,116,118,126 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що Державні акти на землю є правопосвічуючими документами, а отже мають похідний характер від відповідних рішень державних органів або органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок у власність громадян та повинні в повній мірі відповідати даним рішенням.

Поряд з цим, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220,1222,1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК).

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Отже, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням того, що державний акт, який вже виданий та посвідчує відповідне право власності не відповідає законодавству, оскільки була допущена помилки у імені ОСОБА_1 та помилково вказане іі ім`я як ОСОБА_1 замість правильного ОСОБА_1 , відповідно, порушуються права позивача на володіння та користування належною їй спадковою земельною ділянкою, оскільки позивач у справі не може зареєструвати своє право та використовувати земельну ділянку за призначенням, з огляду на визнання відповідачем у справі Великобагачанською селищною радою Полтавської області заявлених позовних вимог позивача ОСОБА_1 , щодо заявленого позову згідно її письмової заяви, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 в межах заявлених нею позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,116,118,126,152,155 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст.15,16,1216-1218,1261,1269,1297, пп.4,5 перехідних та прикінцевих положень ЦК України (в редакції 2003 року), ч.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.4,11,12,13,49,76-80,81,83,89,197,200,206,247,259,206,263-265,272-273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Великобагачанської селищної ради Полтавської області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,166 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який був виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

На виконання п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін: позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ; представник позивача Ситник Оксана Володимирівна , місце реєстрації та проживання АДРЕСА_3 ; відповідач: Великобагачанська селищна рада Великобагачанського району Полтавської області, місце знаходження сел. Велика Багачка, вул. Каштанова, 20-а; третя особа ГУ ДГК у Полтавській області, місцезнаходження м. Полтава вул. Уютна, 23.

Повний текст рішення складений 11.06.2019 року.

Суддя В.В. Хоролець