Провадження № 22-ц/801/1204/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 рокуСправа № 127/15097/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Огородник В.О.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/15097/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2019 року, яке ухвалене суддею Король О.П. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 16 год 45 хв, повний текст складено 04 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи позовні вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з 28 лютого 2002 року. Спільних дітей не мають. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року шлюб розірвано.

У період шлюбу за спільні кошти з відповідачем за допомогою договору іпотеки у 2004 року придбали квартиру АДРЕСА_1 . Ринкова вартість, згідно з висновком про вартість майна, складає 98829 грн. Цей факт підтверджується іпотечним договором № 050/1-763 від 27 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу р/№3463, де іпотекодавцем зазначено ОСОБА_3 відповідно до якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

28 березня 2012 року всі кошти за іпотечним договором були сплачені. За договором купівлі-продажу квартири від 27 жовтня 2004 року (ВВО № 219876), посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, р/№ 3440, покупцем спірної квартири є ОСОБА_3 .

Позивач просила суд визнати за нею 1/2 частку в сумісній власності на квартиру та стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2019 року позов задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2019 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування рішення суду. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вартість квартири на момент придбання 27 жовтня 2004 року, складає 95517 грн або 18000 доларів США, мати відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позичила у своїх знайомих для придбання квартири для сина ОСОБА_3 і передала йому 5500 доларів США, що складає дещо більше третини вартості квартири. Решту коштів за квартиру сторони сплатили за рахунок кредитних коштів, одержаних в АБ «Укрсоцбанк» за кредитним договором.

Отже подружжям ОСОБА_1 за спільні кошти сплачено 2/3 вартості спірної квартири, а тому саме ця частка підлягає поділу між сторонами в порядку ст. 70 СК України, таким чином визнано за позивачем право власності на 1/3 частку спірної квартири.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб 28 вересня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 січня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7).

В період шлюбу за спільні кошти сторони за кредитним договором у 2004 року придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини підтверджуються іпотечним договором №050/1-763 від 27 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І. за реєстровим номером 3463, де іпотекодавцем зазначено ОСОБА_3 , а предметом іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та договором купівлі-продажу квартири від 27 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І.І., за реєстровим №3440, де покупцем є ОСОБА_3 (а.с.8-14)

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини 3 статті 61 СК України кореспондує частині 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Апеляційним судом встановлено, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі, за кошти надані батьками, як позивача так і відповідача, а також за кредитні кошти.

Разом з тим, суд першої інстанції не встановив, якими доказами підтверджено, що ОСОБА_4 позичала у своїх знайомих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 кошти на загальну суму 5500 доларів США, для першого внеску на купівлю квартири сину ОСОБА_3 , оскільки відповідні розписки, договори позики відсутні в матеріалах справи.

За правилами ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Укладення такого договору між фізичними особами не вимагає його нотаріального посвідчення.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів не бере до уваги, як доказ заяви ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.53-55), згідно яких вони нібито позичили ОСОБА_4 кошти на загальну суму 5500 доларів США, для першого внеску на купівлю квартири сину ОСОБА_3 , оскільки посилання ОСОБА_3 на позику матір`ю грошей є недоведеними.

Крім того, в матеріалах справи відсутній будь-який доказ про наявність судового рішення про стягнення боргу з сторін або про визнання права власності на 1/3 частини спірної квартири за ОСОБА_4 .

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже колегія суддів, приходить до висновку, що спірна квартира була придбана в інтересах сім`ї ОСОБА_1, кошти сплачені батьками сторін в розмірі 5400 доларів США в якості першого внеску, були також сплачені в інтересах сім`ї ОСОБА_1 , а тому квартира АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і має бути поділена порівну.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може гуртуватись на припущеннях (частина шоста стаття 81 ЦПК України).

У сімейному законодавстві діє презумпція спільної сумісної власності майна подружжя, а тому обов`язок доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладається на того з подружжя, який на це посилається. Такий висновок відповідає правовому висновку, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

При цьому апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, оскільки це майно вважається придбаним в інтересах сім`ї.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що сплачені за спірну квартиру кошти є спільною сумісною власністю подружжя, що надає позивачу право вимагати визнання за нею права власності на Ѕ частину цієї квартири.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи, не вірно застосовано норми матеріального права, що стало підставою для ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, тому сплачений відповідачем судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 5000 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 7500 грн, а всього 12500 грн, слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідент. номер НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 12500 (дванадцять тисяч п`ятсот) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 червня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Матківська М.В.

Міхасішин І.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.