Єдиний унікальний номер судової справи 475/1485/18
Номер провадження 22-ц/812/581/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

27 травня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Доманівським районним судом Миколаївської області 31 січня 2019 року, під головуванням судді Кривенко О.В., в приміщені цього ж суду о 16 год. 06 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, визнання права спадкування на майно, скасування та визнання недійсним оголошення у районній газеті, встановлення юридичного факту,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування та визнання права на спадкування .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_5 , після смерті якої залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки загальною площею 6.50 га, розташованої в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та земельної ділянки площею 0.14 га, розташованої в межах с. Прибужжя Доманівського району Миколаївської області, яка була надана для присадибної ділянки.

У ОСОБА_5 було два сина: ОСОБА_6 (батько позивача), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 (батько відповідача), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За життя, 20 серпня 2004 року, ОСОБА_5 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , яким заповіла йому земельну ділянку загальною площею 6.50 га, розташовану в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області.

Позивач в установлені законом строки не звертався до нотаріальної контори та не здійснив оформлення своїх спадкових прав на спадкове майно. Натомість, рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2017 року за відповідачем ОСОБА_3 визнано право власності на земельну ділянку загальною площею 6.50 га, розташовану в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка залишилася після смерті ОСОБА_5

Між тим в останні роки свого життя ОСОБА_5 через похилий вік та тяжку хворобу потребувала допомоги, проте відповідач ОСОБА_3 жодним чином бабусі не допомагала, не навідувала її та фінансової допомоги не надавала. Також не було її і на похоронах спадкодавця.

Позивач вважає що саме він має право спадкування на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , оскільки його брат ОСОБА_8 відмовився від належної йому за законом частки у спадщині на користь позивача, про що свідчить відповідна заява-відмова від 17 березня 2006 року.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ним право спадкування на все майно спадкодавця.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив також встановити юридичний факт того, що ОСОБА_3 не перебувала на утриманні померлої ОСОБА_5 та не проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років. Необхідність встановлення зазначеного факту ОСОБА_1 обґрунтував тим, що саме на це посилався у своєму рішенні від 19 червня 2017 року Доманівський районний суд Миколаївської області задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею право власності на спадкове майно за законом.

Крім того, оскільки у вищезазначеному рішенні суд також зазначив про втрату оригіналу державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 02 серпня 2004 року, на земельну ділянку загальною площею 6.50 га, розташовану в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, пославшись на відповідне оголошення у районній газеті «Трибуна Хлібороба» за №2 від 16 березня 2017 року, ОСОБА_1 просив скасувати та визнати недійсним зазначене оголошення, так як оригінал державного акту не було втрачено, а він знаходиться у позивача.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 січня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

З матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (а.с.17).

У ОСОБА_5 було двоє дітей: ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.18.19).

За життя ОСОБА_5 належала земельна ділянка загальною площею 6.50 га, яка складається із трьох земельних ділянок: площею 5.09 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , площею 0.64 га з кадастровим номером НОМЕР_3 та площею 0.77 га з кадастровим номером НОМЕР_4 , що розташовані в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області (а.с.15).

20 серпня 2004 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за №160, відповідно до якого заповіла належну їй вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 (а.с.88).

На час смерті ОСОБА_5 проживала одна та спадкова справа після її смерті не заводилась (а.с.125).

Позивач ОСОБА_1 у встановлений законом строк спадщину після смерті ОСОБА_5 не прийняв.

27 березня 2018 року позивач звернувся до Доманівської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу оформлення своїх спадкових прав, проте нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку відмовлено через пропуск строку для прийняття спадщини (а.с.194,195 зворот).

20 лютого 2017 року рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_9 С.С. відмовлено в задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.56-59).

Відповідач ОСОБА_3 29 березня 2017 року звернулась із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_5 , у зв`язку з чим в той же день була заведена спадкова справа №53/2017, але постановою нотаріуса від 07 квітня 2017 року останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав відсутності у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.124,138 зворот).

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 , спадкоємцем п`ятої черги, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельні ділянки розміром: 5.09 га з кадастровим номером НОМЕР_2 ; 0.64 га з кадастровим номером НОМЕР_3 ; 0.77 га з кадастровим номером НОМЕР_4 , що розташовані в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.53-55).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 березня 2019 року рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішенням, яким задоволено позов ОСОБА_1 до Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Названим судом визначено ОСОБА_1 додатковий строк два місяці для подання ним заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Доманівської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та видачу свідоцтва про право на спадщину. Зазначена заява була зареєстрована в Книзі обліку спадкових за №165, спадкова справа №53/17 (а.с.171).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2019 року рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 19 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішенням, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Прибузької сільської ради Доманівського району Миколаївської області про визнання права власності на земельні ділянки розміром: 5.09 га з кадастровим номером НОМЕР_2 ; 0.64 га з кадастровим номером НОМЕР_3 ; 0.77 га з кадастровим номером НОМЕР_4 , що розташовані в межах території Акмечетської сільської ради Доманівського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто норми Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.5 та 6 ст.1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи з указаних вимог закону та з урахуванням роз`яснень, наданих у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

При цьому, суттєве значення має і з`ясування судом питання про те, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, в тому числі інших спадкоємців.

Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_5 за життя перебувала в безпорадному стані, зумовленим тяжкою хворобою, а також те, що вона потребувала стороннього догляду та піклування.

Також матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, на підтвердження того, що спадкодавець, у зв`язку з віком та хворобою висловлювала прохання або бажання про надання допомоги з боку онуки ОСОБА_3 , а остання свідомо від її надання ухилялася.

Та обставина, що відповідач не була присутня на похоронах ОСОБА_5 сама по собі не свідчить про її винну поведінку по ухиленню від надання допомоги спадкодавцю.

Встановивши, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, який потребував такої допомоги, а особа мала можливість надавати таку допомогу, але не надавала її, та врахувавши, що вказаних обставин не встановлено, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин є обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для усунення відповідача від права на спадкування в порядку ст.1224 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про наявність цих підстав, підтверджених належними та допустимими доказами у справі, зокрема показання свідків про стан здоров`я спадкодавця, спростовуються вищевикладеним та зводяться до переоцінки доказів.

Щодо вимог позивача про визнання за ним права на спадкування за судовим рішенням, тобто права, що передбачає вступ або відмову від вступу в спадкові правовідносини, то такі вимоги у спосіб, заявлений позивачем, задоволенню не підлягають, оскільки існує інший порядок їх вирішення, зокрема звернення до нотаріальної контори.

Щодо позовних вимог про встановлення юридичного факту, що відповідач ОСОБА_3 не перебувала на утриманні у спадкодавця та не проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років, а також скасування й визнання недійсним оголошення у районній газеті, то колегія суддів виходить з наступного.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Обмежене тлумачення положень ст.16 ЦК України суперечить зазначеним положенням.

Саме до цього зводиться правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Разом з тим, вищевказані позовні вимоги заявлені не у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України, не відповідають змісту порушеного права позивача та не породжують юридичні наслідки для позивача, а тому не підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 31 травня 2019 року