ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» березня 2019 року

м. Харків

справа № 643/8855/14-ц

провадження № 22ц/818/1525/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

заінтересована особа - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року у складі судді Ференчук О.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з нього аліментів.

Заява мотивована тим, що на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2014 було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 в розмірі ј частини від усіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 17 червня 2014 року до досягнення дочкою повноліття.

Вказала, що у зв'язку з тим, що боржник просив її не подавати виконавчий лист до органу державної виконавчої служби та обіцяв сплачувати їй кошти на утримання дочки, однак не виконав своєї обіцянки, вона пропустила строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Просила поновити пропущений строк для подання виконавчого листа по цивільній справі № 643/8855/14-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи стягнення з 17 червня 2014 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та доповнення до неї, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що вона не змогла пред'явити вчасно виконавчий лист до виконання через те, що вважала, що ОСОБА_2 сплачуватиме аліменти добровільно; що коли вона вирішила подати виконавчий лист до органу державної виконавчої служби, не знайшла його і як їй згодом стало відомо, він знаходився у боржника; що ОСОБА_2 відмовлявся повертати їй виконавчий лист та сплачувати аліменти і повернув його їй тільки у вересні 2018 року.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивована тим, що пропущений ОСОБА_1 строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання відповідно до принципу правової визначеності поновленню не підлягає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 02 серпня 1997 року по 04 березня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій на час звернення до суду з цією заявою виповнилося 21 рік. Сторони та дочка разом проживають та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2014 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання їх неповнолітньої дочки ОСОБА_3 в розмірі ј частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 17 червня 2014 року і до досягнення дочкою повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 243, 60 грн.

На виконання вказаного рішення 27 жовтня 2014 року Московським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист та встановлено строк пред'явлення до виконання до досягнення ОСОБА_3 повноліття, а саме, до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається з повідомлення Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 01 листопада 2018 року за результатами перевірки відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень та журналу вхідної кореспонденції було встановлено, що виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 на виконанні у відділі не перебуває.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене даною статтею Конституції і є універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації.

Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в процесуальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як вбачається з частини 3 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чиннній на час видачі виконавчого листа про стягнення аліментів) рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, втратою годувальника тощо) можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Аналогічні положення містяться в частині 6 статті 12 Закону України про виконавче провадження (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 з заявою).

Як вбачається з частини 6 статі 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час звернення із заявою про поновлення строку) стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не встановлено.

Так, причина пропуску строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об'єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 до виконавчої установи виконавчий лист не пред'являла, оскільки вважала перші півроку, що ОСОБА_2 сплачуватиме аліменти добровільно. В подальшому виконавчий лист вона не знайшла, тому вважала ці причини поважними і просила поновити пропущений строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання. Проте, з заявою до суду про видачу дублікату виконавчого листа після його втрати вона не зверталася.

В свою чергу ОСОБА_2 пояснив, що він проживав разом з ОСОБА_1 та дочкою за місцем реєстрації до вересня 2018 року. Заробітну плату віддавав ОСОБА_1 Виконавчий лист не забирав та навіть не знав, де він знаходився, тому вважав причини пропуску строку для пред'явлення виконавчого листа неповажними.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання ОСОБА_1 на те, що оскільки в своїй позовній заяві про поділ майна подружжя ОСОБА_2 вказував на погіршення відносин між сторонами з 2013 року, що є доказом того, що він матеріально не забезпечував родину, тому заява підлягає задоволенню є безпідставними, так як ці посилання не є поважною причиною для поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Чинним законодавством передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що будь-яких належних доказів, на підтвердження вимог ОСОБА_1 не надано, інших доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку пред'явлення виконавчого листа до виконання ОСОБА_1 не зазначила, судова колегія вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно зясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для скасування або зміни ухвали суду не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ОСОБА_1 відповідно до частини 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.