Справа № 464/6992/18 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/1845/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
Провадження №22-ц/811/1967/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Бойко О.М. та додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 травня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Рудакова І.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» про визнання недійсними наказів та стягнення частини втраченого заробітку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсними наказів та стягнення частини втраченого заробітку і з урахуванням збільшених позовних вимог просила визнати недійсними наказ Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» № 249 від 03.09.2018 року «Про встановлення педагогічного навантаження на 2018/2019 р.» в частині встановлення ОСОБА_1 педагогічного навантаження в кількості 675 годин та наказу № 258 від 04.09.2018 «Про внесення змін до наказу № 249» в частині встановлення ОСОБА_1 педагогічного навантаження в кількості 661 година, зобов`язати відповідача встановити їй педагогічне навантаження на 2018/2019 навчальні роки в кількості 759 годин. Стягнути з відповідача в її користь втрачений заробіток за період з 01.09.2018 року по 21.01.2019 року в сумі 4 195, 38 грн. В обґрунтування позову покликалася на те, що з 01.09.1992 року по теперішній час працює у Державному навчальному закладі «Львівське вище професійне політехнічне училище» на посаді викладача історії. Протягом трудової діяльності завжди була забезпечена повним педагогічним навантаженням. Проте, у 2018-2019 роках адміністрація училища без її згоди зменшила педагогічне навантаження як викладача до 661 год. на цей навчальний рік. Вважає, що такі дії відповідача є незаконними, та такими, що порушують її права, оскільки оскаржувані накази фактично змінюють істотні умови праці та не були їй доведені до відома відповідно до положень ст. 32 КЗпП України, а також прийняті без згоди профспілкового органу. Просила позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» про визнання недійсними наказів та стягнення частини втраченого заробітку відмовлено.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 травня 2019 року заяву представника відповідача Якимів А. В. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» про визнання недійсними доказів та стягнення частини втраченого заробітку задоволено.

Ухвалено у справі № 464/6992/18 за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» про визнання недійсними доказів та стягнення частини втраченого заробітку додаткове рішення щодо вирішення питання про судові витрати.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 125 грн. 00 коп. (шість тисяч сто двадцять п`ять грн.. 00 коп.)

Не погоджуючись з даними рішеннями, такі в апеляційному порядку оскаржила позивач. Вважає рішення незаконними, прийнятими при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими є недоведені, висновки суду, викладені у судових рішеннях, не відповідають обставинам справи.

Апеляційну скаргу на рішення суду мотивує тим, що згідно п.п. «б» п. 64 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом МОУ від 15.04.1993 року ставка заробітної плати цим працівникам виплачується за 3 години викладацької роботи в середньому в день або 720 год. на рік. Педагогічне навантаження на початок нового навчального року в об`ємі менше тарифної ставки можна лише за письмовою згодою працівника. Без її згоди, відповідач не має права встановлювати ставку менше 720 год. Окрім того, такі дії зобов`язують роботодавця при розподілі навчального навантаження між вчителями, викладачами та іншими педагогічними працівниками погодити такі дії з профспілковим комітетом. Згідно ч. 4 ст. 97 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Зазначає, що педагогічне навантаження у 2018/2019 роках було встановлено адміністрацією відповідача з грубим порушенням норм матеріального права. Наявність підпису голови профкому та печатки профкому на звороті наказу № 204 від 27.06.2018 року «Про зміну істотних умов праці працівників училища у 2018-2019 роках» не може свідчити про погодження такого педагогічного навантаження з профспілковим комітетом училища та погодження такого педагогічного навантаження з профспілковим комітетом училища.

Вказує, що судом не було враховано також положень ст. 21 Закону України «Про оплату праці» згідно якої, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати не може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2019 року та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач вказує на те, що потреби залучати представника у справі, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження не було, оскільки відповідач був забезпечений представником за рахунок власних кадрів штатного юрисконсульта, який за свою роботу - надання юридичних послуг, отримує заробітну плату.

Окрім того, вказує на порушення судом норм процесуального права, зокрема положень ч. 3 ст. 270 ЦПК України, яка передбачає, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуване рішення було прийняте під головуванням судді Бойко О.М., тоді як додаткове рішення прийнято суддею Рудаковим І.П.

Просить скасувати додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 травня 2019 року та прийняти нове, яким в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 В ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі № 464/6992/18 щодо розподілу судових витрат відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ДНЗ «Львівське вище професійне політехнічне училище» просить оскаржувані рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався при ухваленні рішення від 22 квітня 2019 року та не дотримався при ухваленні додаткового рішення від 11 травня 2019 року.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.09.1992 року по теперішній час працює на посаді викладача історії Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище».

Наказом від 27 червня 2018 року № 204 «Про зміни істотних умов праці працівників училища» у 2018-2019 н.р.» ОСОБА_1 встановлено попереднє педагогічне навантаження на 2018-2019н.р. 352 год. Також ОСОБА_1 попереджено, що встановлене їй педагогічне навантаження є меншим 720 год., а відтак є зміною істотних умов праці, відповідно до ст. 32 КЗпП України. У разі згоди працівників, зокрема ОСОБА_1 працювати з неповним педагогічним навантаженням їм слід подати про це відповідні заяви до 31 серпня 2018 року. Із вказаним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена, про що свідчить її підпис у додатку до наказу. Наказ погоджено з профспілковою організацією.

Наказом від 03 вересня 2018 року № 249 «Про встановлення педагогічного навантаження викладачам на 2018/2019 н.р.» ОСОБА_1 встановлено педагогічне навантаження з погодинною оплатою праці в обсязі 675 год.

Наказом від 04 вересня 2018 року № 258 «Про внесення змін до наказу № 249 від 03.09.2018р.» ОСОБА_1 встановлено педагогічне навантаження в обсязі 630 год.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 93 КЗпП України надано визначення заробітної платні - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до статті 21 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За пунктом 3 статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Статтею 25 Закону України від 13 травня 1999 року № 651-XIV«Про загальну середню освіту» (далі - Закон № 651-XIV) визначено, що розподіл педагогічного навантаження у загальноосвітньому закладі здійснюється його керівництвом і затверджується відповідним органом управління освітою. Пунктом 2 цієї статті встановлено, що педагогічне навантаження вчителя загальноосвітнього навчального закладу, незалежно від підпорядкування, типу і форми власності, обсягом менше тарифної ставки встановлюється лише за його згодою.

Зменшення педагогічного навантаження тягне за собою зміну режиму роботи вчителя, і як внаслідок - відповідне зменшення заробітної плати, що в силу вимог пункту 3 статті 32 КЗпП України є зміною істотних умов праці.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16-ц (провадження № 14-367цс18).

З установлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що з 03 вересня 2018 року ОСОБА_1 приступила до виконання своїх посадових обов`язків та проводила уроки згідно розкладу. Письмової заяви про відмову від продовження роботи з неповним педагогічним навантаження не подавала. Наказ від 27 червня 2018 року № 204 в судовому порядку не оскаржувала. Наказ видано відповідачем з дотримання строку, передбаченого ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Обставин щодо зменшення позивачу педагогічного навантаження протягом 2018-2019 навчального року порівняно з навантаженням, встановленим йому наказом від 27 червня 2018 року № 204 не встановлено. Навпаки, мало місце збільшення такого навантаження, згідно із оскаржуваними позивачкою наказами.

Таким чином, встановивши, що позивач, починаючи з 03 вересня 2018 року, працювала на посаді викладача історії з неповним педагогічним навантаженням, тим самим погодившись на роботу в умовах неповного педагогічного навантаження; попередній розподіл педагогічного навантаження відбувся перед початком навчального року, що не потребує наявності письмової згоди працівника, а остаточний 03-04 вересня 2018 року, з яким позивач погодилась, приступивши до виконання своїх трудових обов`язків, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним оспорюваних наказів, з чим погоджується колегія суддів, обґрунтованими є висновки суду першої інcтанції про відмову в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача встановити позивачці педагогічне навантаження в кількості 759 год. і про стягнення втраченого заробітку, як похідних, і які також є вірними.

Згідно положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Згідно із ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Пленум Верховного Суд України у п. 20 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 роз`яснив, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК (в новій редакції ЦПК України ст. 270), воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням суду від 22 квітня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» про визнання недійсними доказів та стягнення частини втраченого заробітку відмовлено повністю.

Під час ухвалення судового рішення, суд не вирішив питання про розподіл судових витрат, понесених відповідачем, оскільки заява про необхідність відшкодування таких судових витрат була заявлена представником відповідача 22 квітня 2019 року у судовому засіданні, зокрема до закінчення судових дебатів, без остаточного розрахунку судових витрат та доказів, що підтверджують їх понесення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Як вбачається з матеріалів справи, така розглянута та прийнято кінцеве рішення суддею Бойко О.М., а додаткове рішення ухвалено суддею Рудаковим І.П., тобто неповноважним складом суду, що є безумовною підставою для скасування додаткового рішення та ухвалення нового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справа, відповідач своєчасно подав докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, зробивши заяву про їх розподіл до закінчення судових дебатів у справі. Позивач в суді першої інстанції, заяви про їх неспівмірність не подав. Не містить таких доводів і подана позивачем апеляційна скарга, в частині додаткового рішення.

У зв`язку із цим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недоцільність стягнення цих витрат, з урахуванням того, що при наявності в штаті відповідача юриста, не слід було використовувати послуги адвоката та сплачувати йому гонорар, оскільки такі не відповідають положенням ст. 15 ЦПК України, яка гарантує учасникам справи користуватися правничою допомогою, якою, в свою чергу скористалася і позивачка, уклавши договір про надання правової допомоги з адвокатом Стефанишиним А.Я.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що витрати на правничу допомогу саме по справі № 464/6992/18 є документально підтверджені у заявленому розмірі, є спів мірними, колегія суддів приходить до висновку про їх стягнення з позивача на користь відповідача в розрізі 6 125,00 грн.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою позивач ОСОБА_1 не сплатила судовий збір. Як вбачається із матеріалів справи предметом спору у даній справі є три вимоги ( 1 майнового та 2 немайнового характеру).

Згідно із ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції чинній на час подання позову у даній справі) ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою становила 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ставка судового збору за позовну заяву майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В свою чергу, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір»).

Відтак, враховуючи об`єм позовних вимог сума судового збору, що підлягала сплаті за розгляд таких в суді першої інстанції становила 1 409, 60 грн. (за вимогу про стягнення втраченого заробітку в сумі 4 195, 38 грн. позивач звільнена).

Відповідно до п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання апеляційної скарги) судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відтак, з апелянта ОСОБА_1 слід стягнути в користь держави судовий збір в розмірі 2 114 грн. 40 коп.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 04 жовтня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.п.1, 2 ст. 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду від 22 квітня 2019 року залишити без задоволення

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Сихівського районного суду від 11 травня 2019 задовольнити частково.

Додаткове рішення Сихівського районного суду від 11 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКППФО НОМЕР_1 ) на користь Державного навчального закладу «Львівське вище професійне політехнічне училище» (місце знаходження місто Львів, вулиця Зелена, будинок № 151-а, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 125 /шість тисяч сто двадцять п`ять/ гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКППФО НОМЕР_1 ) на користь держави несплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2114 грн. 40 коп. на рахунок за наступними реквізитами: Отримувач: УК у Личаківському районі м. Львова 22030101 Код отримувача (код ЄДРПОУ): 38007620 МФО: 899998 Рахунок отримувача: 0081 Код класифікації доходів бюджету: 22030101 Призначення платежу: Судовий збір, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Львівський апеляційний суд (назва суду, де розглядається справа), (суду, де розглядається справа).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.