Справа №487/5676/15-ц
Провадження №2/487/5/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2019 року Заводський районний суд м.Миколаєва у складі: головуючого судді Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Ободенко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу №487/5676/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним,-

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_4 А.І.

В С Т А Н О В И В :

22.07.2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 06.12.2011 року між нею і відповідачем удаваним, оскільки він був вчинений сторонами для приховання договору довічного утримання. Визнати, що між нею і відповідачем мало місце укладання договору довічного утримання. В зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язків за договором довічного утримання, розірвати зазначений договір. Скасувати державну реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 за договором дарування.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 . Відповідач по справі є її племінницею. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_6 Вона є інвалідом 2 групи та потребує сторонньої допомоги. У 2011 році вона домовилась з ОСОБА_2 , що остання буде утримувати і доглядати за нею довічно, забезпечувати її повне утримання, за що вона передасть у власність належну на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Відповідач вмовила її укласти саме договір дарування, а не договір довічного утримання, обіцяючи, що незалежно від форми договору буде виконувати свої зобов`язання у повному обсязі. 06 грудня 2011 року за посвідченим нотаріально договором дарування, вона подарувала вказану квартиру своїй племінниці - відповідачці ОСОБА_2 відповідач виконувала взяті на себе зобов`язання, однак з 2012 року взагалі перестала виконувати обов`язки, матеріальної допомоги не надавала, продукти харчування не приносила, у лікарні не відвідувала.

Посилаючись на викладене, просила про задоволення позовних вимог.

Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва ОСОБА_7 від 23.09.2015 року провадження у справі було відкрито і призначено до судового розгляду.

Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва Карташевої Т.А. від 13.11.2015 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2

Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва Карташевої Т.А. від 07.12.2015 року провадження по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним зупинено до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва Карташевої Т.А. від 05.07.2016 року провадження по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним відновлено.

Ухвалою судді Заводського районного суду м.Миколаєва Карташевої Т.А. від 11.11.2016 року до участі у справі в якості правонаступника позивача померлої ОСОБА_5 залучено ОСОБА_1 .

Розпорядженням керівника апарату Заводського районного суду м.Миколаєва №96 від 25.04.2017 року призначено повторний автоматичний розподіл справи в зв`язку із закінченням у судді Карташевої Т.А. п`ятирічного строку повноважень. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею по справі призначено Щербину С.В.

Ухвалою судді Щербини С.В. від 03.05.2017 року справу було прийнято до провадження і призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала. Зазначала, що з червня 2015 року і до самої смерті доглядала за ОСОБА_5 , яка викликала її за допомогою об`яви у газеті. За життя ОСОБА_5 розповідала їй, що в неї є племінниця, яка пообіцяла доглядати за нею, однак не приходить і не допомагає. ОСОБА_5 була дуже хвора, з ліжка не піднімалась, вона купувала їй всі необхідні ліки, продукти харчування, прибиралась у квартирі. 08 липня 2015 року ОСОБА_5 склала на її ім`я заповіт, яким заповідала все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося. Стверджувала, що відповідач має сплатити їй витрати у розмірі 36 тисяч гривень які вона понесла доглядаючи за ОСОБА_5 , на квартиру не претендує.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. Зазначала, що ОСОБА_5 її тітка, яка сама виявила бажання подарувати їй належну квартиру АДРЕСА_1 . При укладанні спірного договору ніякої домовленості щодо довічного утримання не було. Вона доглядала за ОСОБА_5 , оплачувала комунальні послуги, купувала продукти харчування, надавала півтори тисячі гривень на місяць, ніколи не відмовлялась від допомоги. ОСОБА_5 сама розповідала, що її відвідують та допомагають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які мають намір забрати її квартиру. ОСОБА_1 вона сплачує 1800 гривень. За життя ОСОБА_5 зробила на ім`я ОСОБА_1 довіреність, для отримання пенсії.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1959р (ратифікованоУкраїною 17.07.1997р) визначено, що кожен, чиї права, свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , в якій вона була зареєстрована та проживала з 02 березня 1977 року.

Відповідачка ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_5

ОСОБА_5 станом на 27 січня 2011 року мала захворювання на цукровий діабет, ішемічну хворобу серця, дифузного кардіосклерозу, артеріальної гіпертензії 2 ступеню, серцевої недостатності, дисцикуляторної енцефалопатії, хронічної анемії середнього важкості, деформуючого артозу з порушенням функції руху 2 ступеню.

06 грудня 2011 року ОСОБА_5 за посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф. договором дарування подарувала своїй племінниці ОСОБА_2 , а остання прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , оформив на себе право власності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.

На підставі частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинитина користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У позові ОСОБА_5 зазначала, що на прохання відповідача ОСОБА_2 погодилась укласти договір дарування спірної квартири, сподіваючись що в подальшому остання буде здійснювати за неї догляд.

Відповідач заперечуючи щодо позову, посилалась на те, що саме тітка запропонувала подарувати їй квартиру. Будь-яких умов чи домовленостей при підписанні договору дарування у них не було. Після підписання договору вона продовжувала допомагати та доглядати за ОСОБА_5

15.08.2012 року ОСОБА_5 звернулась до Ленінського районного суду м.Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 14.02.2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09.04.2013 року рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 14.02.2013 року залишено без змін.

Згідно пояснень свідка ОСОБА_8 які були надані під час розгляду справи Ленінським районним судом м.Миколаєва, остання роз`яснила ОСОБА_5 що вона має право укласти заповіт або договір довічного утримання і передбачити в ньому обов`язки ОСОБА_2 по догляду за нею, однак ОСОБА_5 наполягала на укладанні договору дарування.

Відповідно до ст.. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Навідміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Зважаючи на надані суду докази, оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що позивач не довела належними і допустимими доказами про те, що 06.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено удаваний правочин, з метою приховати договір довічного утримання, оскільки намір ОСОБА_5 узгоджувався з її волевиявленням.

Погіршення відносин між сторонами в майбутньому, та не отримання очікуваного не дають підстав для задоволення позову.

Доводи ОСОБА_5 щодо обіцянки ОСОБА_2 після укладання договору дарування здійснювати за неї догляд: надавати продукти харчування, ліки, одяг, оплачувати медичне обстеження, не свідчить про її намір укладення договору довічного утримання, оскільки такий обов`язок не передбачений договором, що укладався.

Таким чином позивачем в ході судового розгляду не надано належних доказів на підтвердження порушення цивільних прав, за захистом яких вона змушена була звернутись до суду.

Крім того суд вважає, що посилання ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 36 тисяч гривень які вона понесла доглядаючи за ОСОБА_5 , виходять за межі позовних вимог про визнання договору дарування квартири удаваним, та є необґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 76,81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя С.В.Щербина