Постанова

Іменем України

10 червня 2019 року

м. Київ

справа № 360/684/17

провадження № 61-32750св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - житлово-комунальне підприємство «Пісківське»,

третя особа - Пісківська об`єднана територіальна громада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу житлово-комунального підприємства «Пісківське» на рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Коцюрби О. П., Олійника В. І. від 09 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до житлово-комунального підприємства «Пісківське» (далі - ЖКП «Пісківське»), у якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ №34-к ЖКП «Пісківське» від 13 березня 2017 року про її звільнення з посади провідного бухгалтера у зв`язку зі скороченням штату, поновити її на роботі та стягнути з відповідача оплату за час вимушеного прогулу з 13 березня 2017 року по дату поновлення на роботі.

Позов мотивований тим, що з 12 липня 2007 року вона працювала в ЖКП «Пісківське» на посаді провідного бухгалтера, проте у листопаді 2016 року написала заяву про переведення на посаду економіста, яку відкликала 23 листопада 2016 року.

17 січня 2017 року її було повідомлено про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників з 13 березня 2017 року та вказано, що до цього часу їй буде запропоноване інше місце роботи на даному підприємстві.

Наказом №16-к від 13 березня 2017 року її було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату.

Посилаючись на те, що на її утриманні троє неповнолітніх дітей і вона єдиний годувальник у сім`ї, а тому має переважне право на залишення на роботі, а також зазначаючи, що їй не було запропоновано іншу роботу на цьому підприємстві, зокрема посаду головного бухгалтера, яка звільнилась 07 лютого 2017 року, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що на момент звільнення позивача з посади єдина посада провідного бухгалтера, на якій вона працювала, була скорочена, а тому правила статті 42 КЗпП України не могли бути виконані, оскільки відсутні інші особи, які працювали на такій самій посаді і перед якими вона б мала переважне право залишитися на займаній посаді.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано наказ №34-к ЖКП «Пісківське» від 13 березня 2017 року про звільнення у зв`язку із скороченням штату ОСОБА_1 з посади провідного бухгалтера. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного бухгалтера ЖКП «Пісківське». Стягнуто з ЖКП «Пісківське» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 березня по 12 жовтня 2017 року в розмірі 44 724 грн 90 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що у порушення вимог статей 42, 49-2 КЗпП України відповідачем не було запропоновано ОСОБА_1 всі вакантні посади для працевлаштування, зокрема, вакантну посаду головного бухгалтера, у зв`язку із чим звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства, а тому вона підлягає поновленню на роботі із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ЖКП «Пісківське»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 360/684/17 з Бородянського районного суду Київської області.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не мав можливості запропонувати позивачу посаду головного бухгалтера, оскільки така не була вільною як на час попередження про скорочення штату (11 січня 2017 року), так і на час звільнення ОСОБА_1 (13 березня 2017 року). Крім того апеляційним судом не враховано, що у ОСОБА_1 відсутнє переважне право на залишення на посаді, оскільки на підприємстві була наявна лише одна посада провідного бухгалтера і ті обставини, що позивач має на утриманні неповнолітніх дітей в даному випадку до уваги братися не можуть.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_2 з 12 липня 2007 року працювала на посаді провідного бухгалтера ЖКП «Пісківське».

Наказом ЖКП «Пісківське» № 6-к від 10 січня 2017 року, у зв`язку з тяжким фінансовим становищем, витратами по заробітній платі, які значно перевищують дохідну частину підприємства, вирішено з 13 березня 2017 року провести скорочення штату підприємства на 2 штатні одиниці, зокрема, скоротивши посади провідного бухгалтера - ОСОБА_1 та майстра - ОСОБА_3 на підставі розпорядження № 29 Пісківської селищної об`єднаної територіальної громади від 07 грудня 2016 року.

Цього ж дня ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом, що підтверджується її підписом.

11 січня 2017 року ОСОБА_1 повідомлена про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників з 13 березня 2017 року та їй роз`яснено, що до цього часу їй буде запропоновано інше місце роботи на підприємстві, і якщо вона не погодиться на цю пропозицію, та її буде звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом № 34-к від 13 березня 2017 року провідний бухгалтер ОСОБА_1 звільнена з 13 березня 2017 року з посади у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має повну вищу освіту за спеціалізацією «Економіка підприємства» і з 21 травня по 20 червня 2007 року виконувала обов`язки головного бухгалтера.

Також судом установлено, що відповідно до наказу ЖКП «Пісківське» № 16-к від 07 лютого 2017 року з посади головного бухгалтера було звільнено ОСОБА_4 з 22 лютого 2017 року, а відповідно до наказу від 01 березня 2017 року № 28-к, останню було прийнято на посаду головного бухгалтера згідно штатного розпису з 01 березня 2017 року.

Тобто з 22 лютого по 01 березня 2017 року вказана посада головного бухгалтера була вакантна.

Будь-яких доказів про те, що ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням штату підприємства пропонувалася вказана посада головного бухгалтера відповідачем не надано.

Крім того, судами установлено, що ОСОБА_1 має на своєму утриманні трьох неповнолітніх дітей - синів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, поновлюючи позивача на роботі та стягуючи на її користь середню заробітну плату відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України, суд апеляційної інстанцій правильно виходив із того, що у період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору позивачу не було запропоновано всіх вакантних посад для працевлаштування, зокрема, вакантну посаду головного бухгалтера, що, враховуючи її кваліфікацію, освіту та досвід роботи на посаді головного бухгалтера, є порушенням норм трудового законодавства.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу житлово-комунального підприємства «Пісківське» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Жданова
Судді:В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов