1Справа № 331/404/19 2-о/335/61/2019
РІШЕННЯ
6 червня 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Соболєвої І.П., за участю секретаря судового засідання Хома Д.М., представника заявника адвоката Макаревич К.В., яка приймала участь в режимі відеоконференцзв`язку, розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення,
У січні 2019 року заявник звернулася до суду із вказаною заявою. Зазначила, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Серединка Черемісіновського району Курської області Російської Федерації. Зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 03.10.2015 заявниця одружилась із громадянином України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , від шлюбу з яким ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дочка ОСОБА_3 . 27.03.2015 ОСОБА_2 був зарахований на військову службу як доброволець до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, звання солдат, посада санітар 1 відділення 1 взводу 2 роти 1 батальйону оперативного призначення ОЗСП (АЗОВ). При цьому, в період з 27.03.2015 по 28.09.2015 та з 09.10.2015 по 28.03.2016 він безпосередньо брав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України на території м. Маріуполь Донецької області. Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 та лікарським свідоцтвом про смерть № 1169 встановлено, що смерть ОСОБА_2 дійсно сталася 28.03.2016 в районі н.п. Павлопіль Волноваського району Донецької області внаслідок вибухової травми, множинних наскрізних та наскрізних поранень тулуба та кінцівок з пошкодженням легень та кишковика, ушкодження від військових дій від осколків. На підставі зазначеного, посилаючись на норми законодавства України та міжнародного законодавства просить суд встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 28.03.2016 в районі н.п. Павлопіль Волноваського району Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Ухвалою судді орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2019 відкрито провадження у вказаній справі.
Від заявниці надійшло клопотання про розгляд справи в її відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі.
Представник заявниці адвокат Макаревич К.В., яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, доводи заяви підтримала, надала пояснення, обґрунтування з приводу обставин, фактів, викладених в заяві ОСОБА_1 , просила їїзадовольнити.
Інші учасники справи про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, до суду не з`явились, від директора департаменту у справах ветеранів, осіб з інвалідністю, та постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи Міністерства соціальної політики надійшло клопотання про розгляд справи в їхню відсутність.
Заслухавши пояснення представника заявниці, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Заявниця ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Серединка Черемісіновського району Курської області Росії. Зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорту громадянина України НОМЕР_3 виданим Василівським РВ УДМС України в Запорізькій області 21.11.2015.
03.10.2015 заявниця одружилась із громадянином України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 виданим 03.10.2015 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції).
Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась їх дочка ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 видане 10.12.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстрації служби Василівського районного управління юстиції у Запорізькій області.
27.03.2015 ОСОБА_2 був зарахований на військову службу як доброволець до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, звання солдат, посада санітар 1 відділення 1 взводу 2 роти 1 батальйону оперативного призначення ОЗСП (АЗОВ).
У період з 27.03.2015 по 28.09.2015 та з 09.10.2015 по 28.03.2016 він безпосередньо брав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України на території м. Маріуполь Донецької області, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 за вих. № 1978 від 25.12.2015.
Згідно акта про нещасний випадок (загибель) солдата ОСОБА_2 № 42/10 та акта розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення)форми Н-5*, 25.03.2016 приблизно об 03 годині 30 хвилин поблизу н.п. Павлопіль Волноваського району Донецької області, група військовослужбовців ОЗПС «АЗОВ» здійснювали аеророзвідку. Внаслідок протидії засобам РЕБ НЗФ зв`язок з літальним апаратом, який впав поблизу лінії зіткнення був втрачений. Солдат ОСОБА_2 висунувся на ймовірне місце падіння літального апарату. При перетині лісосмуги, яка знаходиться між полями, потрапив на невідомий вибуховий пристрій (ймовірно розтяжка), внаслідок чого солдат ОСОБА_2 загинув (а.с. 7985).
Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 95) та лікарським свідоцтвом про смерть № 1169 (а.с. 9697) встановлено, що смерть ОСОБА_2 дійсно сталася 28.03.2016 в районі н.п. Павлопіль Волноваського району Донецької області внаслідок вибухової травми, множинних наскрізних та наскрізних поранень тулуба та кінцівок з пошкодженням легень та кишковика, ушкодження від військових дій від осколків.
Постановою військово-лікарської комісії ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» про встановленню причинного зв`язку поранення, що призвело до смерті від 15.06.2016 № 33, встановлено, що травма та причина смерті ОСОБА_2 дійсно пов`язана із захистом Батьківщини (а.с.98).
Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 17.06.2016 № 130 встановлено, що солдата ОСОБА_2 було виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю (а.с. 99).
Указом Президента України від 18.05.2016 № 216/2016, ОСОБА_2 було посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня. Розпорядженням Голови Запорізької обласної державної адміністрації від 29.07.2016 № 172-к, ОСОБА_2 було посмертно нагороджено медаллю «За розвиток запорізького краю» (а.с. 100101).
ОСОБА_1 04.04.2016 було отримано посвідчення для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни серії НОМЕР_6 та 29.07.2016 посвідчення для сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби серії НОМЕР_7 .
Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до ст. 75 Конституції України, єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України.
Пунктами 3, 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України передбачено, що до повноважень Верховної Ради України, зокрема, належить: прийняття законів, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
У ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.
У ст. 1, 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з подальшими змінами і доповненнями закріплено, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р з подальшими змінами і доповненнями затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, до якого також включено Волноваський район Донецької області.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України № 254-VІІІ від 17.03.2015 «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України №145-VІІІ від 04.02.2015 «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" зазначено, що з 20.02.2014 проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також постановою Верховної Ради України № 129-VIII від 27.01.2015 законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Так, 15.01.2015 Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі».
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015 визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами Цивільного-процесуального кодексу України (далі ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст.ст. 2, 7 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Наведеними нормативно-правовими актами на законодавчому рівні у відповідності до положень ст. 85 Конституції України встановлено, що з 20 лютого 2014 року має місце збройна агресія Російської Федерації проти України, а окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей визнано тимчасово окупованими територіями.
Дослідженими у справі доказами достовірно встановлено, що ОСОБА_2 приймав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької і Луганської областей і 28.03.2016 при виконанні бойового завдання отримав поранення поблизу населеного пункту Павлопіль Волноваського району Донецької області несумісне з життям та загинув.
Час, місце загибелі ОСОБА_2 викладені довідці про обставини травми, у лікарському свідоцтві про смерть, причина загибелі у системному аналізі із визнаними на законодавчому рівні обставинами і фактами дає обґрунтовані підстави вважати, що виконання ОСОБА_2 обов`язків військової служби на захист Батьківщини зумовлене саме збройною агресією Російської Федерації проти України в розумінні ст. 1 Закону України «Про оборону України», а фактичні обставини його загибелі свідчать про наявність причинно-наслідкового зв`язку між збройною агресією Російської Федерації проти України і загибеллю ОСОБА_2 .
Метою встановлення такого факту є визначення статусу ОСОБА_2 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21.10.1950, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03.07.1954, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.
Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.
Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.
Встановлення цього факту для заявниці має юридичне значення, оскільки має наслідком набуття її чоловіком статусу жертви міжнародного збройного конфлікту як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, а це обумовлює виникнення у неї індивідуальних прав та обов`язків як жінки загиблого, що передбачені цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
За викладених обставин, досліджених у судовому засіданні письмових доказів і законодавчих приписів суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог заявника, а тому заява підлягає задоволенню у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-83, 258, 259, 264, 265, 268, 315-319 ЦПК України, суд
Заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , при виконанні обов`язку військової служби 28 березня 2016 року в районі населеного пункту Павлопіль Волноваського району Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний рішення складено 12 червня 2019 року.

Суддя І.П. Соболєва