Справа № 716/189/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.05.19 року Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Стрільця Я.С.

з участю секретаря судових засідань - Климус Г.В.,

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - Шевчука П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , від імені якого діє представник - ОСОБА_3 , до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями, бездіяльністю органів влади, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями, бездіяльністю органів влади.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 29.01.2018 року ним було надіслано до Генеральної прокуратури України заяву про вчинення злочину керівником Кіцманської місцевої прокуратури. Підставою для звернення слугувало те, що керівник Кіцманської місцевої прокуратури Никифорук А.С.. з невідомих причинне виконав постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі №824/3328/14-а, яка набрала законної сили 13.08.2015 року в частині, що стосується безпосередньо зобов`язання прокуратури. Зазначає, що посадові особи Генеральної прокуратури України не зареєстрували кримінальне провадження за його заявою, а передали її для надання відповіді в прокуратуру Чернівецької області. В зв`язку із вказаним позивач звернувся із скаргою в Печерський районний суд м. Києва та ухвалою слідчого судді Печерського районного сулу м. Києва від 05.05.2018 року його скаргу задоволено та зобов`язано компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України внести відповідні відомості до ЄДРСР, згідно його заяви від 29.01.2018 року. Вважає, що через протиправну діяльність посадових осіб Генеральної прокуратури України він поніс матеріальну шкоду у вигляді судових витрат на правничу допомогу, пов`язану із вершенням до суду із скаргою, а також зазнав моральної шкоди, через постійну нервову напругу та душевні страждання у зв`язку з ігноруванням працівників правоохоронних органів його законних прав. В зв`язку із вказаним просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну та моральну шкоду, завдану незаконними діями відповідача в сумі 48400 гривень.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Генеральної прокуратури України Шевчук П.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, у їх задоволенні просив відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином судовою повісткою, про що свідчить повідомлення про її вручення (а.с. 53), про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутності чи перенесення судового засідання на іншу дату від нього також не надходило, а тому справу розглянуто у його відсутності, що відповідає положенням ч. 1 ст. 223 ЦПК.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Матеріалами справи встановлено, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.08.2015 року прокуратуру Заставнівського району зобов`язано вжити відповідних заходів щодо притягнення до відповідальності осіб, які допустили порушення ст. 22 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» та ст.. 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» у відповідності до Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 6-10).

29.01.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся в Генеральну прокуратуру України із заявою, якою просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом невиконання прокуратурою вищевказаної постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.08.2015 року в частині, що стосується безпосередньо зобов`язання прокуратури (а.с. 11).

Вказану заяву позивача від 29.01.2018 року направлено до прокуратури Черінвецької області та листом від 13.02.2018 року позивачу надана відповідь, що підстав для внесення відомостей до ЄРДР немає (а.с. 12).

Не погоджуючись із вищенаведеним позивач ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із скаргою на бездіяльність Генеральної прокуратури України та ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05.05.2018 року задоволено скаргу ОСОБА_2 та зобов`язано компетентних посадових осіб Генеральної прокуратури України внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 від 29.01.2018 року про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 5).

Позивач зазначає, що у зв`язку із вимушеним захистом своїх інтересів у суді він витратив при цьому власні кошти на правову допомогу. Під час підготовки скарги та для представництва і захисту інтересів позивача у суді він користувався платними послугами адвоката - ОСОБА_3 ., згідно з договором про надання правової допомоги від 30.12.2016, у зв`язку із чим зазнав матеріальної шкоди у розмірі 3400 грн., яку просить стягнути в судовому порядку.

Згідно частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

В статті 1166 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Згідно пункту 9 вказаної постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 118, статті 120 КПК України одним з видів процесуальних витрат в кримінальному провадженні є витрати на правову допомогу.

Отже, питання про відшкодування витрат на оплату правової допомоги в кримінальному провадженні повинно вирішуватись відповідно до приписів глави 8 КПК України.

Судові витрати не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть підлягати до стягнення як збитки. Питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 16 травня 2018 року №638/11845/14-ц.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач просить стягнути з відповідача - Генеральної прокуратури України, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 3400 грн., які були витрачені ним на правову допомогу в ході звернення до суду із скаргою на бездіяльність Генеральної прокуратури України, про зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення.

Проте, суд звертає увагу на те, що залучення адвоката до участі у справі є правом, а не обов`язком учасника спірних правовідносин, тому такі витрати позивача не мають обов`язкової природи. Крім того, такі витрати кримінально-процесуальним законодавством віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства України (які виникають з деліктних зобов`язань) й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою про стягнення шкоди.

Таким чином, у процесі розгляду справи позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема наявності шкоди та її розміру, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для деліктної відповідальності Генеральної прокуратури України, у виді матеріальної шкоди, через відсутність складу цивільного правопорушення.

За наведених обставин, позовна вимога позивача про стягнення із відповідача - Генеральної прокуратури України матеріальної шкоди в розмірі 3400 грн. - витрат на оплату правової допомоги, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, у зв`язку із чим суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного.

В обґрунтування позову в цій частині позивач посилається на те, що протиправною бездіяльністю посадових осіб Генеральної прокуратури України йому заподіяно моральну шкоду, розмір якої позивач оцінює в 45000 грн., виходячи з того, що він проживає у ФРН, де мінімальна заробітна плата складає 1498 Євро на місяць, тому вважає справедливою сатисфакцію завданої моральної шкоди на рівні мінімальної місячної заробітної плати в країні проживання, що в гривневому еквіваленті складає 45000 грн.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування, та відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наявність моральної шкоди позивач мотивує тим, що внаслідок бездіяльності посадових осіб Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей до ЄРДР за його заявою від 29.01.2018 року про вчинення кримінального правопорушення були порушені його права на відновлення яких йому знадобилося понад чотири місяці. В зв`язку із цим йому була завдана моральна шкода, що проявилась у постійній нервовій напрузі та душевних стражданнях у зв`язку із ігноруванням його прав.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки для наявності зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди.

У статях 1173, 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також, завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 13 лютого 2019 року у справі №757/38064/16-ц.

З урахуванням наведеного суд вважає, що позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди відповідачем Генеральною прокуратурою України, оскільки він не надав суду належних та допустимих доказів, які би підтверджували вказану обставину. Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 також не надали суду доказів наявності прямого причинного зв`язку між діяннями працівників Генеральної прокуратури України та заподіянням позивачу моральної шкоди.

З огляду на наведене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити.

У відповідності до ч.6 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в задоволенні позову судові витрати із відповідача не стягуються, а компенсуються за рахунок держави.

На підставі наведеного, ст. ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 16, 19, 170, 1166, 1167, 1173,1174, 1176 ч.6 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 5, 6, 11, 13, 23, 76, 77, 81, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , від імені якого діє представник - ОСОБА_3 , до Генеральної прокуратури України, державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями, бездіяльністю органів влади відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області.

Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання на 06.06.2019 року о 12-00 годині. Встановити строк представнику позивача адвокату Котляру О.Б. для подання доказів понесених позивачем судових витрат у зв`язку з розглядом справи до 29.05.2019 року включно. Роз`яснити, що у разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява про розподіл судових витрат буде залишена без розгляду.

Дата складення повного судового рішення 03.06.2019 року.

Суддя Я.С. Стрілець