Номер провадження: 22-ц/813/52/19
Номер справи місцевого суду: 500/4555/18
Головуючий у першій інстанції Адамов А.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення виплати за затримку розрахунку при звільненні,

встановив:

12 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому було уточнено 13.09.2018 року та 18.10.2018 року до ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях», у якому позивач просив поновити строк звернення до суду; стягнути з відповідача на його користь суму боргу за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 107057,06 грн., та за надання правової допомоги в розмірі 3700 грн.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення виплати за затримку розрахунку при звільненні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 листопада 2018 року та постановлення нового - про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 30.05.2019 року, на 12.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 28,29).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в якій справа перебуває на розгляді вже майже пів року, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 06.06.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2009року ОСОБА_1 на підставі наказу №7-к від 19 січня 2009 року був прийнятий на роботу до ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» на посаду виробника днопоглиблювальних робіт.

Відповідно до наказу №7-к від 31 березня 2014 року позивач 31 березня 2014року був звільнений з роботи за скороченням штату за п. 1 ст.40 КЗпП України.

02 жовтня 2014року позивач на підставі наказу №14 від 02 жовтня 2014 року був знову прийнятий до ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» на посаду виробника днопоглиблювальних робіт та наказом за №15 від 30 жовтня 2014року, 31 жовтня 2014 року був звільнений з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін.

Встановлено, що позивачу при звільненні 31 березня 2014року та 31 жовтня 2014року була видана трудова книжка, але з ним не був повністю проведений розрахунок по заробітній платі.

Відповідно до довідки ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» від 24 травня 2018року за №9-4 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 01 листопада 2014року склала 18754,40 грн., в тому числі: за січень 2014року - 3989,02 грн., за лютий 2014 року 3989,02 грн., за березень 2014року 8548,29 грн., за жовтень 2014 року - 2228,07 грн. (т.1, а.с. 9).

Згідно довідок ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» від 24 травня 2018року за №10-4 та від 12 листопада 2018року за №89-4, 07 листопада 2016року ОСОБА_1 була виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 14570,79грн.

28 грудня 2016 року позивачу ОСОБА_1 було сплачено компенсацію втрати частини грошових доходів у сумі 10441,23грн. (т.1, а.с.10).

Таким чином, ОСОБА_1 отримав повний розрахунок з урахуванням компенсації за втрату частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх сплати 28 грудня 2016 року, шляхом отримання коштів на банківську картку, що підтверджується витягом по картковому рахунку та довідкою №89-4 від 12 листопада 2018року.

Даний факт також не заперечувався учасниками справи при розгляді справи у суді першої інстанції.

Відповідно до довідки ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» від 24 травня 2018року за №11-4 та №89-4 від 12 листопада 2018р., середня заробітна плата позивача складає 156,06 грн., що підтверджується розрахунком наданим відповідачем, а саме:

Середня заробітна плата складає 6398,80 грн. (3199,40 грн. - заробітна плата за січень 2014року + 3199,40 грн. - заробітна плата за лютий 2014року) : 41 день (т.1, а.с.11).

Статтями 116, 117 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За наявності спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У порушення вищезазначених норм відповідач не провів остаточний розрахунок, не виплатив належну позивачеві заробітну плату за січень березень, жовтень 2014року в розмірі 18754,40 грн.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, а також п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.2999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Відповідно до вказаного Порядку у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Частиною 3 п.8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували звільненню, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Оскільки заробітна плата позивача за повні два місяці, що передували звільненню 31.03.2014 року, становила: 6398,80 грн. (січень - 3199,40 грн., лютий 3199,40) грн., то суд дійшов правильного висновку про те, що середньоденна заробітна плата позивача склала 156,06 грн. (6398,80 : 41робочий день).

Загальна кількість днів затримки розрахунку за період з 01 квітня 2014року по 31 грудня 2014 року складає 190 днів; за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015року складає 250 днів; з 01.01.2016року по 27.12.2016 року складає 248 днів, всього 688 день.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що таким чином відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 107369, 28 грн. (6398,80 грн. : 41 х 688).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не прийняття до уваги посилання представника відповідача стосовно того, що позивач невірно розрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції ним було повністю визнано обґрунтованість розрахунку, здійсненого позивачем, та підтверджено правильність визначення середнього заробітку позивача у розмірі 156,06 грн. в день.

Разом з тим, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Тобто, ч.1 ст. ст.233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку, як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав, а тому працівник, дізнавшись про порушення своїх трудових прав щодо невиплати належних йому при звільненні сум, повинен був звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Суд вважає, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими, однак строк для пред`явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено нею без поважних причин, оскільки повний розрахунок був здійснений з нею 28.12.2016 року, а з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні воназвернулася лише 12.07.2018 року, тому вона пропустила зазначений строк і поважних причин пропуску цього строку колегія суддів не вбачає.

Як роз`яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Крім того, Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №61-590св17 від 16.01.2018р.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що строком звернення до суду по вказаній категорії спорів є три місяці з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення її прав, тобто про виплату належної заробітної плати, яку не було виплачено при звільненні та виплачено з затримкою.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач у якості поважності причин пропуску звернення до суду, посилався на те, що у підприємства не було грошей та щодо підприємства неодноразово розпочиналася процедура банкрутства. І тільки у травні 2018 року він дізнався, що наприкінці 2017 - початку 2018 року, за судовими наказами та рішеннями звільненим у 2014 працівникам ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» підприємством було виплачено середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Судом встановлено, що згідно ухвали Господарського суду Одеської області від 23 липня 2014року у справі №916/2560/14 порушено провадження у справі про банкрутство ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях».

У зв`язку з цим, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.09.2014року у справі №500/5686/14-ц провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення середньомісячного заробітку при звільненні було закрито, та позивачу було роз`яснено про його право на звернення до господарського суду. Також, позивачу було роз`яснено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Однак позивач, дізнавшись про процедуру банкрутства ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» та на виконання роз`яснення суду, до Господарського суду Одеської області з вимогами про стягнення заборгованості по заробітної платі не звертався.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22 вересня 2016 року у справі №916/2560/14 провадження у справі про банкрутство ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» було припинено.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність у ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» грошових коштів, чи початок процедури банкрутства, жодним чином не перешкоджало позивачу звернутись до відповідного суду з даним позовом в межах встановленого законом тримісячного строку.

Більше того, як було вказано вище, про порушення свого права та про виникнення підстав для звернення до суду із вказаним позовом, позивач дізнався в день отримання заробітної плати з усіма виплатами у повному обсязі, а саме 28 грудня 2016 року, тобто вже після припинення провадження у справі про банкрутство.

Що стосується судового наказу від 05.06.2018 року про виплату позивачу ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі (т.1, а.с.72), яким на його думку перервався перебіг строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу 04.06. 2018 рок (т.2, а.с.39).

05 червня 2018року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було видано судовий наказ у справі №500/3534/18, яким стягнуто з ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за затримку розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2014року по 07 листопада 2016року в сумі 109710,00 грн. (т.1, а.с.72-73).

Однак, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 липня 2018 року зазначений судовий наказ було скасовано, оскільки заборгованість по заробітній платі була остаточно виплачена позивачу 28 грудня 2016 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що про порушення свого права позивачу стало відомо саме 28 грудня 2016 року і саме з цієї дати починається початок перебігу строку звернення позивачки до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки звернення до суду з заявою про видачу судового наказу було здійснено позивачем 04.06.2018 року, то зазначене звернення і судовий наказ від 05.06.2018 року жодним чином не переривають строку позовної давності звернення до суду за захистом своїх трудових прав, так як це звернення відбулось поза межами тримісячного строку, коли позивач дізнався про порушення своїх трудових прав.

З цих підстав, та враховуючи, що з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду 12 липня 2018 року, то суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про порушення ним тримісячного строку для звернення до суду за захистом своїх трудових прав, встановленого ст.233 КЗпП України.

За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не наведено суду будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду із вказаним позовом, доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що позивач не знав про те, що у ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» є гроші для виплат та думав, що нічого йому не виплатять, та на те, що позивач був необізнаний про строки звернення до суду із вказаними вимогами, та не знав, чи всі йому суми виплатили, є безпідставними та не свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду і необхідності задоволення позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра