КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №372/3119/17 Головуючий у І інстанції - Зінченко О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/7180/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Українська міська державна нотаріальна контора, Трипільська сільська рада Обухівського району Київської області про розподіл майна подружжя та визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Української міської державної нотаріальної контори, Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину цього майна,

встановив:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаними позовами, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 вересня 1968 року позивач уклала шлюб із ОСОБА_4 .

У шлюбі народилось двоє дочок: ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

За час сімейного життя у 1975 році позивачем та її чоловіком спільно було побудовано будинок.

На час початку будівництва житлового будинку та його завершення позивач з чоловіком працювали, мали постійний дохід, то ж джерелом набуття спірного майна були спільні кошти позивача та її покійного чоловіка та їх спільна праця.

Після документального оформлення на ім`я чоловіка спірного будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , позивач разом з чоловіком будували ще один будинок та господарські будівлі та споруди.

Так, у 1982 році закінчено будівництво двох сараїв, у 1986 році - житлового будинку, прибудови, погріб та вбиральню; у 1989 - гаража, теплиці, літнього душа та фундаменту; у 1991 році - сарай (прибудова); у 2000 році - сарай (надбудова), погреба та хвіртки, огорожі, воріт і замощення.

ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловік позивача, ОСОБА_4 , помер.

Позивач звернулась до Української міської державної нотаріальної контори Обухівського району Київської області та 10 вересня 2008 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19 липня 2017 року залишено без змін рішення апеляційного суду Київської області від 17 травня 2016 року, яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане, ОСОБА_1 , державним нотаріусом Української міської державної нотаріальної контори від 10 вересня 2008 року на житловий будинок АДРЕСА_1 та від 11 листопада 2008 року на земельну ділянку розміром 0,131га., кадастровий номер НОМЕР_1 , біля житлового будинку АДРЕСА_1 .

Після набрання законної сили вказаного судового рішення, спадкоємці першої черги за законом, позивач ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до державного нотаріуса Української міської державної нотаріальної контори з заявами про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Водночас 04 жовтня 2017 року позивач звернулася до державного нотаріуса Української міської державної нотаріальної контори Обухівського району Київської області із заявою про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку домоволодіння, оскільки вважає його спільною сумісною власністю подружжя.

Проте 06 жовтня 2017 року нотаріусом у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку жилого будинку позивачу відмовлено з тих підстав, що згідно з правовстановлюючими документами житловий будинок є особистою власністю ОСОБА_4 та рекомендовано звернутися до суду.

05 червня 2018 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та зміну підстав позову та остаточно просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житлові будинки із господарськими будівлями та спорудами під літ. «А», «а», «К», «к», «під К», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», «під Ж», «З», «И», «Л», «І», «г», «г1», «г2», «г3», що розташовані на АДРЕСА_1 . Українки, 32 у с АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області;

Визнати за ОСОБА_1 та померлим ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 розмір часток кожного в рівних частках, по 1/2 частці, у праві спільної сумісної власності на житлові будинки із господарськими будівлями та спорудами під літ. «А», «а», «К», «к», «під К», «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «Ж», «під Ж», «З», «И», «Л», «І», «г», «г1», «г2», «г3», що розташовані на АДРЕСА_1 . Українки, 32 у с. Трипілля Обухівського району Київської області;

Визнати за ОСОБА_1 права співзабудовника на 1/2 частину житлового будинку під літ. «К», згідно технічного паспорту, загальною площею 60,9кв.м. та житловою площею 21,9кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,131га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Визнати за ОСОБА_1 майнові права на 1/6 частину житлового будинку під літ. «К», згідно технічного паспорту, загальною площею 60,9кв.м. та житловою площею 21,9кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,131га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 ;

Визнати за ОСОБА_2 майнові права на 1/6 частину житлового будинку під літ. «К», згідно технічного паспорту, загальною площею 60,9кв.м. та житловою площею 21,9кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,131га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 ;

Визнати за ОСОБА_3 майнові права на 1/6 частину житлового будинку під літ. «К», згідно технічного паспорту, загальною площею 60,9кв.м. та житловою площею 21,9кв.м., який розташований на земельній ділянці розміром 0,131га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року у задоволенні позовів було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що після укладення у 1968 році шлюбу з ОСОБА_4 вони були вимушені проживати у батьків чоловіка у с. Трипілля Обухівського району Київської області.

Згодом вони вирішили будувати окремий будинок для своєї родини, оскільки їхні доходи дозволяли розпочати таке будівництво.

Складнощі виникли в тому, що ні позивач ні її чоловік не працювали в колгоспі, а земельні ділянки під будівництво на той час наділялися лише працівникам колгоспу, а тому із заявою про наділ земельної ділянки під будівництво будинку подав батько її чоловіка, який був колгоспником.

Рішенням засідання правління колгоспу «Придніпровський» від 30 жовтня 1969 року, ОСОБА_7 наділено земельну ділянку під будівництво, яку останній віддав позивачу з чоловіком, щоб вони на ній будували для себе власний будинок.

Будівництво будинку вони розпочали в 1970 році та вже через п`ять років його закінчили. У будинок вони переїхали з чоловіком по завершенню будівництва, де вони проживали до дня смерті чоловіка, а вона проживає і по даний час.

Оскільки земельна ділянка на якій будувався будинок, наділялася під будівництву її свекру ОСОБА_7 , то останній у 1980 році переоформив будинок на її чоловіка ОСОБА_4

Окрім спірного будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , за час спільного життя з ОСОБА_4 , вони разом продовжили будівництво господарських будівель та споруд, розташованих на подвір`ї. Зокрема, ними було побудовано у 1982 році двох сараїв; у 1989 році - гаража, теплиці, літнього душа; у 1991 році - прибудови; у 2000 році - надбудови, погребу, хвіртки та огорожі.

Зазначене підтверджується технічним паспортом від 09 липня 2008 року.

Крім того, відповідно до Схематичного плану забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Трипілля, ними у 1986 році побудовано житловий будинок та вбиральню, у 1989 році побудований фундамент.

Зазначає, що при ухваленні рішення суд не в повному обсязі дослідив надані нею докази та залишив поза увагою доводи, у тому числі щодо спільного набуття майна.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 вересня 1968 року ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_4 , який зареєстрований Виконавчим комітетом Трипільської сільської ради, про що зроблено відповідний запис в книзі записів актів громадянського стану про одруження за №49.

Від шлюбу мають доньок ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 ; 351806, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,131га., за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19 липня 2017 року залишено без змін рішення апеляційного суду Київської області від 17 травня 2016 року, яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_1 ., державним нотаріусом Української міської державної нотаріальної контори від 10 вересня 2008 року на житловий будинок АДРЕСА_1 та від 11 листопада 2008 року на земельну ділянку розміром 0,131га., кадастровий номер НОМЕР_1 , біля житлового будинку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернулись до державного нотаріуса Української міської державної нотаріальної контори з заявами про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Також, 04 жовтня 2017 року позивач звернулася до державного нотаріуса Української міської державної нотаріальної контори Обухівського району Київської області із заявою про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку домоволодіння, однак у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку жилого будинку їй було відмовлено з тих підстав, що згідно з правовстановлюючими документами житловий будинок є особистою власністю ОСОБА_4 та рекомендовано позивачу звернутися до суду.

Як вбачається з копії спадкової справи №132 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , спадкоємцями померлого є його дружина - ОСОБА_1 та дочка - ОСОБА_2

19 січня 1980 року, тобто в період перебування у шлюбі ОСОБА_1 з ОСОБА_4 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування будинку, посвідчений виконкомом Трипілької сільської ради, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірний будинок був набутий ОСОБА_4 на підставі договору дарування, він є особистою приватною власністю та не входить до складу спільної сумісної власності подружжя.

Крім цього, договір дарування, ніким не оспорений та є чинним.

Також, позивач не надала суду жодних належних та допустимих письмових доказів, зокрема первинних документів про придбання будівельних матеріалів, договорів про надання ремонтних послуг тощо, тобто не довела свою участь у спільній добудові домоволодіння.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

При вирішенні справи застосуванню підлягають положення КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних відносин, оскільки спірний будинок було побудовано у 1975 році, тоді як СК України набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Частиною першою статті 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

По справі встановлено, що 19 січня 1980 року, тобто в період перебування у шлюбі ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування будинку.

Оскільки спірний будинок був набутий ОСОБА_4 на підставі договору дарування, він в розумінні ст.24 КпШС України є особистою приватною власністю та не входить до складу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірне майно істотно збільшилося у своїй цінності за час перебування сторін у шлюбі.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірний будинок був набутий ОСОБА_4 у власність на підставі договору дарування, який ніким не оспорений та є чинним. Крім цього, позивач не довів суду свою участь у спільній добудові домоволодіння.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

С.О. Журба