ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6108/19 Справа № 204/5317/18 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Резнікова Юлія Олександрівна, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

20 липня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Резнікова Ю.О., ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації. Просила суд визнати недійсним договір дарування 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 , який укладено 18 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Резниковою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 1063 - 18.11.2016 року, номер запису про право власності: 17508518, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1 та скасувати його державну реєстрацію; стягнути з відповідача судові витрати (а.с.2-4).

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Резнікова Ю.О., ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації - задоволено. Визнано недійсним договір дарування 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 , який укладено 18 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Резниковою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 1063 -18.11.2016 року, номер запису про право власності: 17508518, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1. Скасовано державну реєстрацію договору дарування 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 , який укладено 18 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Резниковою Ю.О., зареєстрований в реєстрі за № 1063 - 18.11.2016 року, номер запису про право власності: 17508518, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1. Вирішено питання щодо судового збору (а.с.139-143).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вищевказаного заочного рішення залишено без задоволення (а.с.207-208).

Не погодившись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою. Просила скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що укладений між нею та позивачем договір дарування 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 , був укладений за домовленістю між позивачем та відповідачем, у зв`язку з тим, що відповідач надала у борг позивачу під відсотки 2500 у.е. на один рік, тоді як позивач переоформила 5/6 квартири, що їй належала. Між ними було досягнуто домовленість щодо повернення права власності на квартиру після погашення заборгованості (а.с. 213-218).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 19.06.2013 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 а (а.с.14).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 5/6 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.14а).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2013 року спадкоємцями майна - квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , 1935 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , у тому числі з урахуванням 1/3 частини, від якої відмовився ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2

Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить спадкодавцю на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна, посвідченого на Товарній біржі «Катеринославська», 01 вересня 1997 року.

1/3 частка спадкового майна, на яке видане Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 , складає 1/6 частку в квартирі (а.с.16).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності 1/6 частка квартири АДРЕСА_1 а (а.с.17).

Відповідно до договору дарування 5/6 часток квартири від 18 листопада 2016 року ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 належні їй на праві особистої приватної власності 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 5/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 18.11.2016 року зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.12-13).

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 02.06.2018 року, кримінальне провадження № 0004167 від 25.12.2017 року, закрито у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення. За висновком слідства встановлено факт, що потерпіла ОСОБА_2 при укладенні нібито договору довічного утримання за допомогою свого сина ОСОБА_6 помилилася стосовно наслідків укладення такого договору, під час укладення договору у ОСОБА_2 не було волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованої (а.с.18).

Відповідно до повідомлення ДЗ «Спеціалізована багатопрофільна лікарня № 1 Міністерства охорони здоров`я України» від 16.05.2018 року № 33, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться на обліку в поліклініці ДЗ «СБЛ № 1 МОЗ України» з діагнозом: «ІХС: дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ст., ризик (високий) СН І ст. NYNA ІІ ф .к. Деформуючий остеоартроз обох колінних суглобів ІІІ ст. Порушення функції опори та пересування ІІ ст. Післяоперацйний гіпотиреоз середнього ступеню важкості, субкомпенсований. Дисциркуляторна енфевалопатія ІІ-ІІІ ст., з вираженим когнітивним дефіцитом на фоні атрофічного процесу головного мозку. Дані процеси спостерігались з 2015 року. За станом здоров`я потребує сторонньої допомоги та догляду за нею (а.с.19).

Згідно довідки №29602 про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11 листопада 2016 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.78).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є особою похилого віку, в силу якого потребує сторонньої допомоги, іншого житла, крім подарованого, не має, фактична передача вказаної нерухомості за договорами дарування не відбулася, а тому, укладаючи спірний договір дарування, позивач помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за договором.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Помилкою слід вважати неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

При цьому обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман слід розуміти як певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними лише для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Обман, як і помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

У судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що після укладання договору дарування позивач залишилася проживати у квартирі, оскільки це є її єдине житло, відповідач у подарованій квартирі не проживала.

Позивач є особою похилого віку, знаходиться на обліку в поліклініці ДЗ «СБЛ № 1 МОЗ України» з діагнозом: «ІХС: дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ст., ризик (високий) СН І ст. NYNA ІІ ф .к. Деформуючий остеоартроз обох колінних суглобів ІІІ ст. Порушення функції опори та пересування ІІ ст. Післяоперацйний гіпотиреоз середнього ступеню важкості, субкомпенсований. Дисциркуляторна енфевалопатія ІІ-ІІІ ст., з вираженим когнітивним дефіцитом на фоні атрофічного процесу головного мозку. Дані процеси спостерігались з 2015 року. За станом здоров`я потребує сторонньої допомоги та догляду за нею.

Відповідачка зазначає, що договір дарування укладений, через те, що позивачка взяла у неї в борг гроші під відсоток.

Колегія суддів вважає, що укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, позивач помилялась щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

Таким чином, судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи та встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: позивач потребує стороннього догляду, спірне житло є єдиним у позивача, яка є особою похилого віку, фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування не відбулася, позивач продовжує проживати у спірній квартирі після укладання договору дарування та користуватися квартирою.

За встановлених судом обставин, колегія суддів вважає, що позивачем позовні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що він вчинений в результаті помилки щодо обставин, які мають істотне значення, є доведеними. Обставини, щодо яких помилилася позивач, які існували саме на момент вчинення правочину, є встановленими, а тому суд першої інстанції правомірно виходив щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: