ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8493/19 Справа № 206/1763/17 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Укрсоцбанк", третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим позовом до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", назва якого наразі змінена на акціонерне товариство "Укрсоцбанк", (далі - АТ "Укрсоцбанк") про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи його тим, що 11 червня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ним було укладено кредитний договір №095045, за умовами якого банк зобов`язався надати йому грошові кошти на умовах забезпеченості та цільового характеру використання, а саме купівлю нерухомості, у розмірі 19.000 доларів США зі сплатою 13% річних та комісій, з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2028 року.

Зазначав, що 11 червня 2008 року у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ним, банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №095045/2.

Вказував, що перед укладенням договору банк порушив встановлений законодавством порядок, не повідомивши його про кредитні умови, зокрема: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак, а ні додатком №2 до кредитного договору, а ні самим кредитним договором не визначена сукупна вартість кредиту, тобто відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Т.ч. кредитор при укладенні кредитного договору з позичальником ввів в оману, не виконавши всі вимоги, встановлені ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також зазначивши у кредитному договорі та додатку №2 до нього нечіткий, незрозумілий спосіб загальної вартості кредиту для споживач, крім того, зазначені витрати комісії не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів», тому комісії банк не мав права встановлювати, також є незрозумілим чому була підвищена процентна ставка з 13% до 13,50%.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, а тому просив суд ухвали рішення, яким визнати недійсним договір кредиту №095045 від 11 червня 2008 року, укладений між ним та банком та застосувати наслідки недійсності правочину; визнати недійсним договір іпотеки від 11 червня 2008 року, укладений між ним та банком.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, банком порушено вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", а договір поруки є похідним від основного договору, тому він теж є недійсним.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 11 червня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №095045, відповідно до якого позивач отримав на умовах повернення, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 19.000 доларів США зі сплатою 13,00% річних та комісій з кінцевим терміном повернення до 10 червня 2028 року (т.1 а.с.9-13)

Факт отримання грошових коштів з метою придбання нерухомості підтверджується заявою на видачу готівки №08-4 (т.1 а.с.55).

11 червня 2008 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №095045/1, предметом якої є квартира, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.77-78).

11 червня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком, позичальником ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №095045/2.

Пунктом 27 кредитного договору встановлено, що у разі зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, НБУ, а також в разі настання іншої події, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора та яке залежить від волі сторін, кредитор має право змінити (збільшити, зменшити) процентну ставку за користування кредитом, що визначена у п.1.1 кредитного договору.

Позивач був ознайомлений з даним пунктом кредитного договору (т.1 а.с.9-13) і надалі з попередньою інформацією про умови кредитування фізичних осіб на придбання нерухомості на вторинному ринку, розписом сукупної вартості кредиту, значенням реальної процентної ставки та абсолютним значенням подорожчання кредиту, шляхом особистого підписання вищезазначених документів (т.1 а.с.60-68), та відповідно до положень п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористався своїм правом відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин протягом чотирнадцяти днів, починаючи з моменту отримання примірника договору.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, та зі сторони позичальника ніяких зауважень щодо його змісту чи умов повернення кредиту не було, та зазначив, що ОСОБА_1 міг довідатися про порушення свого права, як споживача, при укладенні ним правочину 11 червня 2008 року, а з позовом звернувся 04 квітня 2017 року, пропустивши строк позовної давності, про застосування якої заявлено банком, та не довів, що пропустив позовну давність з поважних причин.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду в частині зазначення про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки у разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Тобто, положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Тобто за наявності передбачених законом обставин положення щодо позовної давності підлягають застосуванню тільки у тому випадку, коли позивач довів підстави своїх вимог і позов підлягає задоволенню.

Безпідставність та/або недоведеність позовних вимог є першочерговою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 11 червня 2008 року року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі - придбання нерухомості (п.1.2 договору), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Під час застосування положення статті 18 згаданого Закону до спірних правовідносин для судів є обов`язковим правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові у справі № 6-40цс13, згідно із яким визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи цю правову норму можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не ставить питання про визнання пунктів спірного кредитного договору якими визначена сплата комісії в строки та розмірах визначені у додатках недійсним, а вимоги про визнання одного з пунктів кредитного договору не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним в цілому.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом.

Таким чином, посилання апеляційної скарги про необхідність визнання недійсним кредитного договору від 11 червня 2008 року та договору іпотеки від 11 червня 2008 року в цілому безпідставні, оскільки у результаті розгляду справи судом першої інстанцій не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів. Визнання ж окремих умов договору недійсними не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

З матеріалів справи вбачається, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу,

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1341цс15 з подібними правовідносинами.

При цьому, на кожній сторінці кредитного договору мається власноручний підпис позичальника.

Також в спірному кредитного договорі зазначено, що оригінал договору ОСОБА_1 отримав 11 червня 2008 року, що є підтвердженням його ознайомлення з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів і предметів сукупних послуг, а також іншої інформації надання якої вимагає чинне законодавство. Підпис позичальника на договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, які йому роз`ясненні та зрозумілі.

Таким чином посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що банк не повідомив його в письмовій формі про всі істотні умови договору на визначив сукупну вартість кредиту, є хибними.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що в матеріалах справи відсутній меморіальний ордер, який є первинним бухгалтерським документом та який підтверджує факт перерахування кредитних коштів на його рахунок, не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Посилання апеляційної скарги про наявність правових підстав для визнання недійсним договору поруки до уваги не приймаються оскільки у позовні заяві вимог про визнання його недійсним позивач ОСОБА_1 не заявляв.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на пропуск строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 25 липня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на пропуск строку позовної давності. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.