КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , згідно з яким просило: стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 119 242 грн. 73 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 192 грн. 42 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалося на те, що 05.03.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 490028721, на виконання умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 19 861 доларів США 39 центів.

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 490028721, 05.03.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 490028721-П, за умовами якого остання, як поручитель, зобов`язалася за виконання ОСОБА_2 його боргових зобов`язань за кредитним договором.

Разом з тим, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банком було направлено відповідачам вимогу про дострокове повернення кредиту, яка, в свою чергу, станом на день звернення до суду з позовом виконана не була.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2019 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 119 242 грн. 73 коп. та судовий збір у розмірі 1 192 грн. 42 коп. (т. 1, а.с. 236-240).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні пред`явлених до неї позовних вимог.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, Договір поруки від 05.03.2017 року є припиненим, адже банк, звернувшись до суду з позовом до неї та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, пропустив шестимісячний строк від дня останнього платежу по основному зобов`язанню, який відбувся 26.04.2014 року, для пред`явлення наведених вимог до поручителя (т. 2, а.с. 1-4).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30.07.2019 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву (т. 2, а.с. 19, 20).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.08.2019 року справу призначено до розгляду (а.с. 23).

Позивач та відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся за останніми відомими суду адресами, проте конверти з судовими повістками повернулися до суду без вручення адресату.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також вимоги ст. 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 05.03.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 490028721, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 19 861 доларів США 39 центів з терміном погашення не пізніше 05.03.2013 року шляхом здійснення щомісячних платежів у строки та у сумі, визначені у Графіку повернення.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 490028721, 05.03.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 490028721-П, за умовами якого остання, як поручитель, зобов`язалася за виконання ОСОБА_2 його боргових зобов`язань за кредитним договором.

При цьому, відповідно до умов Договору про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору № 490028721 від 05.03.2007 року та Договору про внесення змін і доповнень № 1 до Договору поруки № 490028721-П від 05.03.2007 року строк повернення кредитних коштів було збільшено до 05.03.2017 року.

Повернення кредитних коштів було визначено частинами шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до Графіку повернення.

Разом з тим, як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості позичальника, 28.04.2014 року позичальником було зроблено останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором, який, в свою чергу, банком було зараховано 05.05.2014 року, що відповідає умовам п. 7.3 Кредитного договору.

Тобто, оскільки останній платіж позичальником було зараховано 05.05.2014 року, дата виконання позичальником своїх зобов'язань за договором настала 05.06.2014 року (дата внесення щомісячного чергового мінімального платежу).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в силу вищенаведених положень договорів та встановлених обставин справи, існують всі правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка виникла внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з вказаним висновком суду, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В свою чергу, положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, передбачають три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 року по справі № 14-145цс18 (№ 408/8040/12).

Крім того, слід зазначити, що як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року за №5, сама по собі умова договору по дію поруки до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Отже, з урахування вищенаведених положень законодавства, а також встановлених обставин справи, зокрема того, що 05.06.2014 року у позичальника виникла заборгованість по кредиту, яка збільшувалася щомісячно у зв'язку з несплатою останнім обумовлених Кредитним договором сум, суд приходить до висновку, що саме з часу несплати цього платежу починається обрахування шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя, встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України.

Разом з тим, як вбачається з відбитку календарного штемпеля на конверті, позов до відповідачів про стягнення заборгованості позивачем було надіслано до суду 17.12.2014 року, тобто з пропуском строку, встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 , як солідарний боржник, має відповідати перед банком через невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, судове рішення підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості з поручителя з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Також, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, то відповідно до положень ст. ст. 141, 382 ЦПК України з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 788,63 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 - скасувати.

В цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Десятинна, 4/6, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце поживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 788 (одна тисяча сімсот вісімдесят вісім) грн. 63 коп.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська