ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5449/19 Справа № 203/2308/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,
суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що від грудня 2015 року по квітень 2018 року він працював у відповідача за сумісництвом на посаді лікаря-трансфузіолога.

Позивач зазначав, що при звільненні з ним не було проведено остаточного розрахунку.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 9 890,67 грн., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в сумі 26 697,44 грн., а також моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 856,40 грн. (з утриманням з цієї суми обов`язкових платежів і зборів), компенсацію моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., разом 25 856,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні в сумі 2 300,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що позивач від 30.12.2015 року працював у відповідача за сумісництвом на посаді лікаря-трансфузіолога.

03 квітня 2018 року відповідачем було видано наказ № 74 про звільнення позивача на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням.

Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 26.12.2018 року, про що свідчить довідка АТ КБ ПриватБанк від 27.12.2018 року.

Заробітна плата позивача за два фактично відпрацьованих місяці, що передували звільненню (квітень, травень), складає 4 420,68 грн.

Кількість робочих днів за два фактично відпрацьованих місяці склала 39.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає: 4 420,68 ? 39 = 113,35 грн./день.

Кількість робочих днів, належних оплаті за час затримки розрахунку при звільненні за період від 04.04.2018 року по 26.12.2018 року складає 184.

Відтак сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає: 184 х 113,35 = 20 856,40 грн. (з утриманням з цієї суми обов`язкових платежів і зборів).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що при звільненні з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а тому з урахуванням порушення трудових прав позивача, наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди.

Однак, колегія суддів з визначеним судом до стягнення розміром моральної шкоди погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У відповідності з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За правилами, встановленими частиною першою статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Доводи Військової частини НОМЕР_1 в апеляційній скарзі про те, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції в розрахунок середньої заробітної плати помилково взяв квітень 2018 року, а потрібно було взяти останні два місяці перед звільненням, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами у справі.

Як убачається з матеріалів справи, а саме довідки № 175 про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 , два повні відпрацьовані ним місяці, що передували звільненню є травень та червень 2017 року (а.с.19).

Дана обставина також підтверджується довідкою, наданою Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2019 року.

Визначаючи розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції керувався вказаними даними, які містяться в матеріалах справи, та прийняв до уваги розрахунок позивача, з чим колегія суддів погоджується.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно ч.2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заробітна плата позивача за два фактично відпрацьованих місяці, що передували звільненню (травень, червень) складає 4 854,08 грн., а тому враховуючи кількість робочих днів за ці місяці, середньоденна заробітна плата позивача була б більшою, ніж визначив суд першої інстанції у своєму рішенні, відповідно сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складала б іншу суму.

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржував та погодився з розміром середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, а тому зважаючи на принцип диспозитивності, колегія суддів погоджується з рішенням суду в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що з позивачем був проведений повний розрахунок при звільненні, що підтверджується довідкою головного бухгалтера Військової частини НОМЕР_1 (а.с.90), а саме в грудні 2018 року позивачу було виплачено 11 564,75 грн. з відрахуванням з цієї суми обов`язкових податкових платежів, яка складається з: 4 582,47 грн. доплата за середньомісячний заробіток за липень 2017 - березень 2018 року; 6 631,02 грн. компенсація за невиплачену заробітну плату; 123,24 грн. відпускні; 228,02 грн. компенсація за невикористану відпустку, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні, оскільки предметом позовних вимог є стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, на яку позивач має право у зв`язку з порушенням його трудових прав, що було встановлено судом першої та апеляційної інстанції, а тому такі суми не можуть бути враховані судом.

Таким чином, відповідачем не було доведено належними і допустимими доказами щодо повного і своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача.

Згідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було доведено належними доказами завдання йому моральної шкоди, на увагу не заслуговують, оскільки суперечать вимогами закону.

Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.

Судом встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_1 , що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивача через неправомірність дій роботодавця.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з визначеним судом до стягнення з відповідача на користь позивача розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

За змістом статей 23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 5 000,00 грн. до 500,00 грн.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення в частині стягнення моральної шкоди підлягає зміні, зменшивши присуджений до стягнення розмір моральної шкоди з 5 000,00 грн. до 500,00 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши присуджений до стягнення розмір моральної шкоди з 5 000,00 грн. до 500,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко