Номер провадження 2/754/35/19
РІШЕННЯ

Іменем України

18 вересня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Ленській Т.І.

за відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1» про визнання права власності на 2/6 частини квартири за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1» про визнання права власності на 2/6 частини квартири за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача - ОСОБА_2 . 07.02.2005 року нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. видав Позивачу свідоцтво про право власності на Ѕ та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 на квартиру АДРЕСА_1 , які були зареєстровані 17.02.2005 року в місцевому БТІ з внесенням реєстраційного напису та записом у реєстраційну книгу.

При цьому, нотаріус Демчик В.В. повідомив Позивачу, що причиною відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/6 спадкового майна, зокрема, вищезазначеної квартири - відсутність гербових бланків і запевнив Позивача, що самостійно передасть документи, які оформлені на неї, для реєстрації до БТІ, про що повідомить Позивача письмово.

Зазначає, що у зв`язку зі змінами нарахування субсидій у 2018 році, 04.09.2018 року Позивач звернулась до КП «Київське міське БТІ» і отримала інформаційну довідку про відсутність оформленого на неї права на 2/6 частки на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказує, що з 1992 року від моменту смерті її чоловіка до звернення до органів соціальної опіки для оформлення субсидії на комунальні платежі, Позивач не могла уявити, що не являється власником вказаної квартири.

Вказує, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, Позивач - ОСОБА_1 проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 31.08.1989 року по теперішній час. На протязі 29 років Позивач безперервно проживає в квартирі, оплачує всі наявні рахунки оформлені на неї особисто, займається її ремонтом, так як інших претендентів на неї окрім Позивача немає, і не може бути.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру визначено, що після смерті чоловіка Позивача, є чинним лише бланк серії ВВО ;884992 від 07.02.2005 року, який посвідчує право власності на квартиру АДРЕСА_1 , як 1/6 частки майна, а про інші документи інформація відсутня.

Згідно пояснення нотаріуса таке могло бути відповідно до певного безлад системі нотаріату та реєстрації нерухомого майна БТІ, коли Україна у 1992 році проголошувала незалежність.

Зазначене підтверджується довідкою про показники об`єкта нерухомого майна з КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», в якій визначено, що - при оформленні правовстановлюючих документів дані технічної інвентаризації не використовувались, хоча посилання на такі відсутні.

Вказаною вище довідкою визначена інвентаризаційна вартість всього нерухомого майна, зокрема - 358525 гривень, а 2/6 його частини становить 119508 гривень 33 копійки, що і встановлено ціною позовних вимог і підтверджується відомостями, викладеними у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_1 .

На початку серпня 2018 року, Позивач намагалась звернутись із питанням про реєстрацію 2/6 неоформленого майна до Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1» на що отримала відповідь, що у належній Позивачу квартирі ймовірно зареєстровані інші громадяни, зокрема: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що фактично не відповідає дійсності.

Так, 25.08.2018 року із письмовими заявами в порядку звернення громадян, Позивач звернулась до відповідача із проханням надати на її адресу листування відповідь, щодо: реєстрації (прописки) громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 1989 р. по теперішній час.

Отриманою відповіддю Житлово-будівельний кооператив «Річковик-1» відмовив у наданні запитуваної інформації в зв`язку із відсутністю у Позивача правових підстав.

Повідомляє суд, що окрім Позивача з 1989 року у вищевказаній квартирі ніхто не проживав і не проживає.

Позивач вказує, що добросовісно заволоділа частиною квартири та продовжує відкрито, безперервно володіти нею з 1989 року, тобто більше 10 років.

Посилаючись на вищевикладені обставини справи, Позивач просить суд: визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те, що у даній справі розглядається спір про стягнення заборгованості, який підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 січня 2019 року прийнято до розгляду справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1» про визнання права власності на 2/6 частини квартири за набувальною давністю. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по справі.

Представником відповідача - Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1», в порядку ст. 178 ЦПК України подано відзив на позов, в якому зазначено, що не вбачають підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ОК ЖБК «Річковик-1» не с належним відповідачем у даній справі, обґрунтовуючи наступним.

Відповідач вказує, що дійсно, квартира АДРЕСА_1 побудована ОК ЖБК «Річковик-1» за кошти членів кооперативу. На момент будівництва будинку та подальшого розподілу квартир і вселення, членом кооперативу був ОСОБА_2 , чоловік Позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Пайовий внесок на Квартиру від імені ОСОБА_2 , як члена кооперативу, сплачено у повному обсязі у 1992 році, про що йому була видана відповідна довідка.

Сплативши пайовий внесок за Квартиру, ОСОБА_2 став її власником, а Відповідач, з моменту повної сплати ОСОБА_2 пайового внеску за Квартиру, не має і не може мати жодних правових підстав для того, щоб Квартиру в цілому або в будь-якій її частині вважати своєю власністю.

Квартира належала ОСОБА_2 на праві власності, а ОК ЖБК «Річковик-1» не є його спадкоємцем, а тому і не може бути Відповідачем за пред`явленими позовними вимогами.

Посилаючись на викладене, представник відповідача - Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1», просить суд: в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , пред`явлених до ОК ЖБК «Річковик-1», про визнання права власності на 2/6 частини квартири за набувальною давністю, відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року забезпечено докази в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово - будівельного кооперативу «Річковик-1» про визнання права власності на 2/6 частини квартири за набувальною давністю. Витребувано в П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №268, відкритої 06 липня 1992 року щодо майна померлого ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач, в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Не заперечує проти розгляду справи в порядку заочного провадження.

Представник відповідача Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1» до судового засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином. Причини неявки суду не повідомлено.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У відповідності зі ст. 223 ч. 3 п. 1 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки

Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що Відповідач будучи повідомлений належним чином про день та час судового засідання, неодноразово не з`являється в судове засідання, враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності Відповідача.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У відповідності зі ст. 223 ч. 3 п. 1 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки

Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що сторони будучи повідомлені належним чином про день та час судового засідання, враховуючи тривалість розгляду справи, подання позивачем заяви про розгляд справи за її відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності Позивача та Відповідача.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, викладених у Відзиві на позовну заяву, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрували 05 липня 1985 року шлюб в м. Києві Палац реєстрації шлюбів та новонароджених, актовий запис №2793, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві, громадянин ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 37 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №197.

У відповідності до Свідоцтва про право власності, виданого нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-271, ОСОБА_1 належить Ѕ частка квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_2 , на підставі довідки житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1» №910 від 08.10.1992 року, дублікат якої виданий ЖБК «Річковик-1» 12 січня 2005 року і реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 24 січня 2005 року та записано у реєстрову книгу № 91-159.

Свідоцтво про право власності на Ѕ частку спадкового майна видане ОСОБА_1 07.02.2005року.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-273, спадкоємцем 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала гр. ОСОБА_2 , на підставі довідки житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1» №910 від 08.10.1992 року, дублікат якої виданий ЖБК «Річковик-1» 12 січня 2005 року і реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 24 січня 2005 року та записано у реєстрову книгу № 91-159, є його дружина - ОСОБА_1 .

Свідоцтво про право власності на 1/6 частку спадкового майна видане ОСОБА_1 07.02.2005 року .

Крім того, згідно дослідженої в судовому засіданні копі спадкової справи №268/1992 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є батьками померлого, звернулись до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 344 Цивільного кодексу України, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Отже, для набуття права власності на майно за набувальною давністю відповідно до вимогст.344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Аналізуючи поняття "добросовісності володіння", як ознаку набувальної давності заст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону - на позивача. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

При цьому, виходячи зі змісту статтіст.344 ЦК України особа, що має право на визнання права власності на майно за набувальною давністю повинна бути незаконним добросовісним володільцем цього майна, тобто фактичним володільцем, який не має будь-якого титулу (права власності, користування, сервітуту та інші) на це майно, а наявність відповідного титулу виключає застосування положень статті 344 Цивільного кодексу України.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме: особа при заволодіння майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном. При цьому факт обізнаності особи про те, що вона не є власником не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому від давнісного володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, тому норма ст.344 даного Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року.

Водночас, згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:

1) володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

2) володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

3) володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2ст. 344 ЦК України).

Враховуючи положення ст. ст.335та344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 263 ЦПК).

Також, у інформаційному листі Вищого спеціалізованого судуУкраїни з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13від 28.01.2013 року головам апеляційних судів, міста Києвата Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 1 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставістатті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Разом з тим, відповідно до роз`яснень, наданих в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття право власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця (ст. 1216 ЦК України), а набувається за рішенням суду (ч. 4ст. 344 ЦК України).

Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч. 2ст. 344 ЦК України).

Відповідно до норм статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Детально вивчивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

З досліджених матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , є співвласником Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , набутою подружжям - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу. Після смерті чоловіка ОСОБА_2 , Позивач, ОСОБА_1 як спадкоємець, отримала 1/6 частку майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Як зазначено в свідоцтві про право власності та свідоцтві про право на спадщину за законом, «свідоцтво про право на спадщину на 2/6 частки майна, ще не видавалось». Батьки померлогоОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 06.07.1992 року звернулись до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

При цьому, згідно ст.ст.548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяла на момент смерті ОСОБА_2 ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, наведені обставини, що мають істотне значення та підлягають встановленню як добросовісність володіння майном, при заволодінні яким особа не знає та не може знати про відсутність у нього підстав для набуття прав власності, позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено. Також суд зазначає, що здійснення сплати комунальних послуг, підтримання майна у належному стані - не є підставою для визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірну частину квартири в порядку набувальної давності, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами її добросовісного заволодіння 2/6 частиною спірної квартири,

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Суд приходить до висновку, що відповідач Житлово-будівельний кооператив «Річковик-1» є неналежним відповідачем у справі, оскільки він не є власником спірного майна або уповноваженою особою, до якої має бути пред`явлений позов у випадку безхазяйності спірного майна.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.331,344,335,Цивільного Кодексу України, ст.ст. 12-13, 76-81, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Річковик-1» про визнання права власності на 2/6 частини квартири за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Головуючий: