Справа № 450/559/18 Провадження № 2/450/256/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2019 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі :

головуючого-судді Мельничук І. І.

при секретарі Лаба С. П.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 26 грудня 1986 року до 18 лютого 2009 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог, змінивши підстави позову, зазначає, що 12 січня 1973 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 Після одруження сторони проживати разом з батьками позивача в однокімнатній квартирі загальною площею 29,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі у сторін народилась донька, ОСОБА_6 . Так як проживання в одній квартирі з маленькою дитиною та батьками створювало ряд незручностей, подружжя всіляко шукали можливість отримати власне житло, докладаючи при цьому багато зусиль. 24 лютого 1976 року позивач була прийнята на роботу на комбінат громадського харчування Пустомитівської РСС, на якому працювала на посаді завідувача виробництвом. Відповідач у справі у цей же період також працевлаштувався на комбінат громадського харчування Пустомитівської РСС на посаду повара. Оскільки сім`я достатньо грошових коштів для придбання власного житла не мала, сторони спробувати безоплатно отримати земельну ділянку для будівництва будинку. Однією з умов отримання земельної ділянки для будівництва будинку була реєстрація, одного з подружжя, в межах компетенції Пустомитівської селищної ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області. Для цього 21 квітня 1977 року ОСОБА_7 . знявся з реєстрації попереднього місця проживання ( АДРЕСА_3 та зареєстрував своє місце проживання у будинку АДРЕСА_4 , що належав ОСОБА_8 (копія будинкової книги додається). Зареєструвавшись у Пустомитівському районі Львівської області, ОСОБА_3 в інтересах сім`ї звернувся із заявою про виділення йому земельної ділянки для будівництва будинку. Рішенням Пустомитівської сесії Ради народних депутатів № 10 від 11 травня 1977 року заяву ОСОБА_3 було задоволено - виділено земельну ділянку площею 800 кв.м. на АДРЕСА_5 для побудови житлового будинку, останнього зобов`язано закінчити будівництво не пізніше 11 травня 1980 року та укласти в нотаріальній конторі договір забудови. Так, на виконання рішення Пустомитівської ради народних депутатів 30 листопада 1977 року було укладено договір забудови, посвідчений нотаріусом Пустомитівської нотаріальної контори Дмитерком М.І., який зареєстрований в реєстрі за № 3050. У період з 1980-1983 рр., постійно проживаючи за адресою: АДРЕСА_2 , сторони разом спільними зусиллями та коштами проводили будівництво будинку в інтересах сім`ї на земельній ділянці, яка була оформлена на колишнього чоловіка позивачки ОСОБА_3 .. Щороку влітку позивач їздила в Крим працювати кухарем на базі відпочинку, де отримувала чималі кошти. Завершивши будівництво, у другій половині 1983 року позивач з відповідачем та донькою переїхали проживати в житловий будинок АДРЕСА_5 . Після переїзду в Наварію донька, ОСОБА_6 , з 01.09.1983 року по 16.06.1990 року навчалась у Пустомитівській загальноосвітній середній школі № 1 м. Пустомити, що підтверджується довідкою № 167, виданою 05.09.2017 р. 26 грудня 1986 року було розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_3 на розірвання шлюбу, сторони продовжували проживати разом як сім`я до лютого 2009 року. За період спільного проживання на ім`я відповідача було виготовлено документи на спірний будинок, про що свідчить рішення виконавчого комітету Пустомитівської селищної ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області № 22 від 11.02.1988 р., яким було затверджено акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння гр. ОСОБА_3 , у відповідності до якого площа будинковолодіння становила 134,5 кв.м. 02.06.1988 р. Львівським МБТІ було видано реєстраційне посвідчення на будинок. Після смерті батьків позивач разом із донькою приватизували квартиру на АДРЕСА_2 , про що свідчить свідоцтво про право власності, видане Львівською міською радою народних депутатів 19 червня 1995 року №42285. 12 березня 1996 року вказану квартиру було продано за 80 млн. карбованців, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, а кошти, отримані від продажу квартири, пішли на проведення добудови, придбання будівельних матеріалів та ремонту другого поверху житлового будинку АДРЕСА_1 , де повинна була проживати донька сторін з її чоловіком та сином. Таким чином, внаслідок проведення реконструкції (добудови другого поверху) житлового будинку та проведення у 1997-1998 роках ремонту загальна площа житлового будинку із 134,5 кв.м збільшилась до 356,2 кв.м. Крім того, після звільнення з комбінату громадського харчування Пустомитівської РСС сторони вирішили розпочати сімейний бізнес. Для цього спочатку ОСОБА_3 у 1997 році провів державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, а я у 1998 р. також зареєструвалась підприємцем, про що свідчать витяг з ЄДРЮОФОП та копія свідоцтва про державну реєстрацію. Сторони займались роздрібною торгівлею продовольчими товарами (в неспеціалізованих магазинах переважно) продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. У вересні 1999 року було придбано будинок (приміщення хлібного магазину) за адресою: АДРЕСА_6 , про що свідчить договір купівлі-продажу будівлі від 17.09.1999 р. та реєстраційне посвідчення від 03.02.2000 р. ОСОБА_3 , будучи приватним підприємцем, здійснював у цьому магазині не лише торгівлю тютюновими та алкогольними виробами, але й фактичне управління підприємницькою діяльністю. Для цього довіреністю від 18.12.2000 р. позивач уповноважила його протягом трьох років бути її представником з будь-яких питань підприємницької діяльності. У березні 2004 року позивач знову уповноважила свого чоловіка ОСОБА_3 на ведення усіх справ, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності, надавши йому також право володіти, користуватися і розпоряджатися усім належним їй майном. У 2005 році ми сторони з донькою з метою спільного використання при здійсненні підприємницької діяльності придбали транспортний засіб марки Volkswagen Caddy, д.р.з. НОМЕР_1 , однак факт спільного користування автомобілем оформили довіреністю від 02.12.2005 р.

Здійснюючи підприємницьку діяльність та фактичне управління магазином-баром «Гуляй поле», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , м. Пустомити, вул. Грушевського, 6, ОСОБА_3 отримував дозвільні документи, укладав договори з підприємствами-постачальниками енергоносіїв (електро-, газопостачання), був присутнім при перевірках контролюючих та інспекційних органів.

Вищевказані обставини свідчать, що саме розірвання шлюбу у 1986 році було простою формальністю, адже позивачка з відповідачем продовжували проживати сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, друзів, спільно проводили дозвілля та відпочинок, займалися підприємницькою діяльністю, ставили інтереси сім`ї вище власних амбіцій. Крім того, ніхто з них не перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Як і в кожній сім`ї виникали суперечки та всякі труднощі, але спільними зусиллями їм вдалось усе подолати. Спільне проживання, ведення спільного господарства та фактичне подружнє життя із ОСОБА_3 припинилось у лютому 2009 році, коли він повідомив позивача, що 18 лютого 2009 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_9 . Внаслідок цих подій позивач разом із внуком - ОСОБА_10 почали проживати на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 , а відповідач - на першому поверсі.

Відтак, за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторонами було нажито спільне майно, а саме: земельну ділянку та житловий будинок на АДРЕСА_1 , яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

14 лютого 2018 року від адвоката Сенишина Ярослава Богдановича позивач отримала повідомлення із вимогою про виселення позивача, зняття з реєстрації та звільнення приміщення від особистих речей у зв`язку із зміною власника житлового будинку АДРЕСА_1 . На підтвердження вищевказаних обставин позивачу вручено копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113215889 від 07.02.2018 р. Зі змісту витягу вбачається, що станом на 07.02.2018 р. власником будинку є ОСОБА_5 .

12.03.2018 року провадження у справі відкрито.

03.04.2018 року на адресу суду подане клопотання відповідача ОСОБА_3 , в якому відповідач зазначає, що всупереч вимогам ст. 197 ЦПК позивач не повідомила суд, що 05.12.2011 року (справа №2-1316/1277/11) Пустомитівським районним судом виносилось рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на будинок по АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування ним та земельною ділянкою. Рішення набрало законної сили. 20 травня 2016 року рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог що ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили. Справа пройшла всі інстанції, включно з Верховним Судом. У відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України вказані вище рішення судів мають преюдиційне значення. Щодо нової позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за тією ж адресою зазначив, що земельна ділянка була надана відповідачу згідно рішення Пустомитівської селищної Ради народних депутатів №10 від 11.05.1977 року площею 800 кв. м. для будівництва житлового будинку і, у відповідності до ст.. 116 ЗК У крани є його особистою власністю. За таких обставин позовна вимога про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки є безпідставною. Окрім цього позивачем пропущений (багато разів) строк позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права. Враховуючи викладене просить суд закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання одною сім`єю з 1986р по 2009 р., визнання права власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 . АДРЕСА_6 та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за тією ж адресою.

03.04.2018 року задоволено клопотання позивача про допит свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 та клопотання про витребування доказів.

05.04.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування для ознайомлення цивільних справ та клопотання представника позивача про допит свідка ОСОБА_10

27.04.2018 року задоволено клопотання про залучення до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

25.07.2018 року на адресу суду позивачем ОСОБА_1 подана заява про зміну підстав позову.

06.08.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи ОСОБА_5 , в яких він просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування зазначає, що в провадженні суду вже перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 № 450/2025/15-ц Провадження № 2/450/252/16. Предмет та підстави вказаної справи частково 2/3 співпадають з даною справою. Так предметом справи № 450/2025/15-ц Провадження № 2/450/252/16 було встановлення факту проживання однією сім`єю і на підставі встановленого факту визнання права власності на 1/2 житлового будинку. Предметом даної справи є тотожні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 житлового будинку. За результатами розгляду справи № 450/2025/15-ц Провадження № 2/450/252/16 20 травня 2016 року Пустомитівським районним судом Львівської області було винесено рішення, яким повністю відмовлено позивачу в задоволенні вимог. 26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області по вказаній справі постановила ухвалу та відмовила позивачу в задоволенні апеляційної скарги повністю. За таких обставин Рішення суду по справі № 450/2025/15- ц Провадження № 2/450/252/16 набрало законної сили. Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 житлового будинку є недоцільним та прямо суперечить вимогам ч. 4 ст. 82 ЦПК України оскільки такі обставини вже були встановлені рішенням суду по справі №450/2025/15-ц провадження №2/450/252/16 і факт проживання однією сім`єю не був доведений (не встановлено судом) а відтак відсутні правові підстави визнання права власності позивача на 1/2 житлового будинку. Викладене вище свідчить про необхідність прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки то тут слід також відмовити позивачу в її задоволенні виходячи з того, що визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки випливає з тої підстави, що позивач та відповідач (на думку позивача) були однією сім`єю, а оскільки є рішення суду по справі № 450/2025/15- ц Провадження № 2/450/252/16 і факт проживання однією сім`єю не був доведений (не встановлено судом) а відтак відсутні правові підстави визнання права власності позивача на 1/2 частині земельної ділянки. Представник третьої особи також наголошує про необхідність застосування судом ст. 267 ЦК України та відмовити у позові в зв`язку зі спливом строку позовної давності адже позивач просить встановити факт право звернення з позовом по якому в неї виникло (як зазначено в позовній заяві) з 19 лютого 2009 року, тобто понад 9 років до повторного подання вказаного позову а згідно ст. 257 ЦК України позовна давність становить 3 роки. ОСОБА_5 набула у власність будинок та земельну ділянку у відповідності до чинного законодавства України. В подальшому продавець ОСОБА_3 змінив місце реєстрації проживання, зібрав особисті речі та виїхав. Однак позивач по справі відмовляється виселитись з будинку чим чинить перешкоди власнику в користуванні її власністю. Про усунення перешкод та виселення ОСОБА_1 подано позов по Пустомитівського районного суду Львівської області.

30.08.2019 року прийнято до розгляду заяву про зміну підстав позову та задоволено клопотання про витребування доказів.

20.02.2019 року закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач, допитана в якості свідка, дала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та заяві про зміну підстав позову, просить суду позов задоволити з підстав наведених у заяві від 25.07.2019 року у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 . позові підтримав у повному обсязі, просить такий задоволити.

Відповідача в судовому засіданні, допитаний в якості свідка позов заперечив у повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним у клопотанні від 03.04.2019 року.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

12.01.1973 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

Судом встановлено, що 26.12.1986 року розірвано шлюб між сторонами у справі, що стверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 26.12.1986 року.

Разом з тим, сторона позивача наполягає на тому, що фактичні шлюбні відносини припинилися лише в лютому 2009 року, коли відповідач зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 .

Рішенням Пустомитівського районного суду від 20.05.2016 року у справі № 450/2025/15-ц, яке набрало законної сили за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , в задоволенні позову відмовлено.

У березні 2018 року позивач звертається до суду з позовом що розглядається, зазначаючи додатково до вимоги про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , вимогу про визнання за позивачем 1/2 частину земельної ділянки, що по АДРЕСА_1 , та про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 26 грудня 1986 року до 18 лютого 2009 року.

Разом з тим, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.12.2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та встановлення порядку користування таким, яке ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2012 року залишено без змін, та яке набрало законної сили, вбачається, що згідно пояснень позивача, сторони у справі ще задовго до розірвання шлюбу фактично стали чужими один для одного людьми, спільного господарства не вели, хоч і проживали в одному помешканні.

07.02.2018 року відповідач ОСОБА_3 (продавець) та третя особа ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_13 (покупець) уклали договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрований в реєстрі за № 104.

07.02.2018 року ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_13 (покупець) уклали договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0, 0812 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № НОМЕР_3 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрований в реєстрі за № 105.

З аналізу чинного законодавства, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Верховний суд в ухвалі від 31 серпня 2016 року у справі № 521/20202/13-ц зазначив, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в ухвалі від 1 березня 2017 року у справі № 369/3920/15-ц суд касаційної інстанції зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв`язку із наведеним, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах, як зазначає Верховний Суд без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Судом встановлено, що Рішенням Пустомитівської сесії Ради народних депутатів № 10 від 11 травня 1977 року заяву ОСОБА_3 було задоволено - виділено земельну ділянку площею 800 кв.м. на АДРЕСА_5 для побудови житлового будинку, останнього зобов`язано закінчити будівництво не пізніше 11 травня 1980 року та укласти в нотаріальній конторі договір забудови.

Таким чином, судом встановлено, що земельна ділянка була надана ОСОБА_3 згідно рішення Пустомитівської селищної Ради народних депутатів №10 від 11.05.1977 року площею 800 м. кв. для будівництва житлового будинку і, у відповідності до ст. 116 ЗК України до продажу її ОСОБА_5 була його особистою власністю.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-2710цс15, відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час коли надавалась земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113215539 від 07.02.2018 року, ОСОБА_5 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Позивач та представник позивача зазначають, що у 2011 році ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок площею 356,2 кв.м., який було споруджено у 1983 році, за спільні кошти сторін проведено добудову другого поверху та ремонт в будинку на підтвердження чого вказують що сторони разом здійснювали підприємницьку діяльність, позивач довіреностями уповноважувала відповідача на представлення її інтересів, ними було придбано номери мобільних операторів, що відрізняються на одну цифру, вони проживали в одному будинку.

Вказаного не підтвердили подані суду докази, а також покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , які в судовому засіданні не змогли ствердити зазначені вище факти, оскільки не були безпосередніми учасниками відноси між сторонами, знали їх, однак з особистими відносинами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 достеменно обізнані не були, що ствердили самостійно під час надання пояснень.

Так, свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що знає сторін як нормальну сім`ю, є подругою позивача ОСОБА_1 , однак щодо часу розірвання шлюбу між сторонами та перебування у власності позивача грошових коштів та нерухомого майна, зокрема у м. Львові та м. Пустомити свідку нічого невідомо. Знає, що сторони проживали в одному будинку в с. Наварія, зокрема позивач на другому поверсі. В 2007 році у відповідача розпочалися відносини з іншою жінкою. Ій відомо про заподіяння відповідачем позивачу тілесних ушкоджень, та те що внук сторін побив жінку відповідача ОСОБА_9 , з якою той проживав на першому поверсі спірного будинку з 2007 року.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні суду пояснила, що є близькою подругою позивача. Зазначила, що обоє зі сторін працювали поварами, їздили разом в Крим на роботу, потім працювали в. м. Пустомити і потім почали будувати одноповерховий будинок, в якому проживали Про розірвання шлюбу між сторонами не знала, дізналася значно пізніше. Зазначила, що у 2007 році між сторонами виник конфлікт, внаслідок якого внук ОСОБА_10 побив діда відповідача у справі та спричинив йому черепно-мозкову травму, з якою ОСОБА_3 перебуває на постійному лікарняному обліку. Про кримінальне минуле свідка ОСОБА_10 ОСОБА_16 невідомо. При укладенні договорів, закупівлі майна чи будматеріалів під час будівництва будинку ніколи присутня не була, коли було оформлено право власності на спірний будинок свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_6 , яка є дочкою сторін суду пояснила, що про розірвання шлюбу між батьками їй було відомо одразу. Вказала що у спірному будинку свідок жила з 1984 року до 2007 року. В 1992 році свідок вийшла заміж та жила у будинку з чоловіком. Вказала що відносини між батьками були ненормальними, хоч вони і проживали за однією адресою. Вказала, що батько є неадекватною людиною та завжди бив маму. У 2007 році батькові робили операцію, за ним доглядали позивача та дочка. Після операції поведінка батька стала ще більше агресивною. У 2008 році відповідач привів у дім іншу жінку з якою почав проживати на першому поверсі, в той час, коли на другому проживала ОСОБА_1 У 2015 році ОСОБА_3 вигнав дочку із будинку в с. Наварія. Щодо оформлення права власності на будинок свідку нічого невідомо. Зазначила. Що ОСОБА_1 її мати має у власності інше нерухоме майно, яке конкретно не зазначила. Про заповіт інформацією не володіє.

Свідок ОСОБА_10 внук сторін у справі суду пояснив, що його дід з дитинства був йому як батько. З 90-х років дід вів підприємницьку діяльність. З 2007 року між дідом та онуком виник конфлікт, який посилився, що коли дід привів у дім іншу жінку. Знає що право власності на спірний будинок було оформлене у 1988 році зі слід мами, баби та діда.

Показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , які є дочкою та внуком сторін, суд оцінює критично, оскільки такі є суперечливими, непослідовними, а тому у зв`язку із неприязними відносинами з відповідачем, були акцентовані на його негативне ставлення до дочки та онука, та об`єктивно не ствердили факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу у 1986 році до 2009 року. Разом з тим свідками стверджено, що відносини між сторонами були напруженими, сторони у спірному будинку проживали у різних його частинах та фактичних шлюбних відносин не підтримували з моменту розірвання між ними шлюбу.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 , допитаний в якості свідка суду пояснив, що подружні відносини з позивачем почали погіршуватися одразу після укладення шлюбу. З часу вселення у спірний будинок сторони шлюбних відноси не підтримували, спільного господарства не вели хоч і проживали в одному житловому приміщенні однак на різних поверхах, зокрема позивач на другому, а відповідач на першому. Відповідач ствердив, що дозволив колишній дружині проживати у будинку заради дочки, про яку піклувався та переживав, щоб та проживала в належних побутових умовах. Щодо підприємницької діяльності зазначив, що сторони здійснювали таку роздільно, кожен щодо своєї справи, однак відповідач неодноразово допомагав позивачу у здійсненні її підприємницької діяльності, у зв`язку з тим, що вважав її недостатньо компетентною у багатьох питаннях.

Таким чином, оцінюючи надані суду докази, такими не доведено, що в період часу з 2007 по 2009 рік, позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, а саме: спільно проживали, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю.

Окрім того допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1 неодноразово в ході судового розгляду справи сама зазначала, що фактичні шлюбні відносини сторін були припинені у 2007 році, разом з тим, така її вимога була предметом розгляду іншого спору, який вирішено у судовому порядку (справа № 450/2025/15-ц).

Позивач та представник позовна, окрім зазначеного вище, на підтвердження фактичних шлюбних відносин між сторонами зазначає придбання у 2005 році позивачем, відповідачем та їхньою донькою ОСОБА_6 з метою спільного використання при здійсненні підприємницької діяльності транспортного засобу марки Volkswagen Caddy, д.р.з. НОМЕР_1 , однак даний факт не може бути належним доказом перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, оскільки не доведено, що вказаний транспортний засіб був придбаний за спільні кошти сторін, та чиї кошти, відсутній у матеріалах справи договір купівлі-продажу транспортного засобу, а тому наявна в матеріалах справи довіреність серія ВСК № 481115 від 02.12.2005 року, зокрема та у сукупності з іншими доказами у справі не може бути належним доказом перебування сторін у справі щодо перебування у даний період у фактичних шлюбних відносинах.

Критично оцінює суд покликання сторони позивача про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 протягом тривалого часу здійснювали спільну підприємницьку діяльність, як на підставу звернення до суду з вимогою про встановлення факту проживання однією сімєю, оскільки такий не стверджує, що сторони мали сторони спільний побут, спільне господарство та спільний бюджет, а також що існуючі між ними на той час відносини мали характер сімейних.

Окрім того відмовляючи у позові, суд бере до уваги той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , хоч і проживали за одною адресою однак, як визнали самі сторони в судовому засіданні, після розірвання шлюбу у 1986 році такі почали проживати у різних частинах будинку, на різних поверхах та спільного господарства не вели, відповідач лише частково допомагав позивачу у здійсненні її господарської діяльності в якості консультацій та послуг, що очевидно не може свідчити про те, що будинок придбано за спільні кошти сторін, оскільки жодного факту та доказу судом не встановлено, а матеріали справи таких доказів не містять.

Представником відповідача у ході розгляду справи заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, оскільки позивачем при неодноразових звернення до судів з позовами такі порушено та строки звернення до суду пропущено.

Однак, з огляду на вищенаведене, суд вважає, що таке клопотання не підлягає до задоволення, оскільки за змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим; у разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 41, 55 Конституції України, ст. 57, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 158, 223, 280, 282, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 29 березня 2019 року.

СуддяІ. І. Мельничук