ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5577/19 Справа № 212/1333/19 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року, яке постановлено суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») і просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 146 055 грн. у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 01 лютого 2018 року їй було первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 17 лютого 2019 року позивачу було встановлено 25% втрати професійної працездатності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 780 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Судом не взято до уваги, що позивач була обізнана про шкідливі фактори на виробництві.

Крім того, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не відповідає судовій практиці при розгляді аналогічних справ.

Також вважає, що позивачем не надано жодних доказів щодо фізичних та моральних страждань.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 працювала у шкідливих умовах праці з 01.03.2004 року по 08.02.2005 року на посаді вивантажувача пилу, з 08.02.2005 року по 08.09.2016 року машиністом конвеєра на ВАТ « ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК» (а.с. 20-22).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 14 грудня 2017 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці на посаді машиніста конвеєра дільниці випалювання обкотишів фабрики огрудкування гірничозбагачувального комбінату, де вона виконувала роботи з керування, обслуговування конвеєрів при транспортуванні випалених обкотишів. При цьому внаслідок недосконалості технології збагачення руди, мавших місце порушень систем пилоподавлення, аспірації та режимів експлуатації гірничозбагачувального устаткування позивачка підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони. (а.с. 4-6).

Висновком МСЕК від 01.02.2018 позивачці первинно встановлено 15% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням ( а.с. 7).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 17.01.2019 позивачці повторно встановлено 25% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням ( а.с. 8).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням їй спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як особа, яка не забезпечила позивачці безпечних та нешкідливих умов праці, внаслідок чого вона отримала професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивачки, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену їй моральну шкоду у зв`язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14 грудня 2017 року, причиною професійного захворювання позивачки є недосконалість технології збагачення руди, мавших місце порушень систем пилоподавлення, аспірації та режимів експлуатації гірничозбагачувального устаткування, внаслідок чого вона підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони (а.с. 5).

Судом першої інстанції встановлений факт заподіяння позивачці моральної шкоди у зв`язку з отриманими нею на виробництві професійними захворюваннями. Так, позивачка відчуває моральні та фізичні страждання, які обмежують її можливість вести звичайний спосіб життя, що тягне за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що позивачці з вини відповідача була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов`язок з її відшкодування.

Спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо не доведення позивачкою позовних вимог, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивачка час від часу змушена проходити курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Отже, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ЦГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивачки професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

При цьому, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивачка з власної волі протягом тривалого часу виконувала роботу в шкідливих умовах праці, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивачки на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивачки, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивачки, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивачки, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань позивачки, яка переносить постійний фізичний біль, з урахуванням ступеню вини відповідача та тривалості праці позивачки на підприємстві.

Посилання відповідача про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не відповідає розумності, виваженості та справедливості, є безпідставними, оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, що регулює спірні правовідносини зокрема, і Постанові Пленуму Верховного Суду України у від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, наведеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: