Постанова

Іменем України

13 березня 2019 року

м. Київ

справа № 344/15586/16-ц

провадження № 61-26148св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н.О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Малєєва А. Ю., Фединяка В. Д.

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу.

Позов мотивовано тим, що у грудні 2005 року між ними як комітентами 1 і 2 та товариством з обмеженою відповідальністю «Новекс» (далі - ТОВ «Новекс») комісіонером були укладені договори комісії № 27-л та № 28-Л про придбання від імені комітентів приміщення площею 85,2 кв. м та приміщення 102,0 кв. м по АДРЕСА_1 за відповідну плату, що внесено комітентами комісіонеру. На підставі цих договорів ТОВ «Новекс» було укладено з ТОВ «Будівельна компанія Люкс» договір про пайову участь, і після введення будівництва в експлуатацію ТОВ «Новекс» не передало спірні приміщення комісіонерам ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки ТОВ «Будівельна компанія Люкс» уклало з ОСОБА_4 нікчемні договори від 30 червня 2008 року № № 05, 06 та передало приміщення останньому.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2015 року визнано недійсним видане ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на нерухоме майно - офісні приміщення площею 85,2 кв. м, які знаходяться у підвальному приміщенню будинку на АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно - офісні приміщення площею 102 кв. м, які знаходяться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1, а також скасовано пункт 23, 24 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 13 червня 2012 року № 384 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», на підставі якого ОСОБА_4 оформив право власності на вищевказані офісні приміщення площею 85,2 кв. м, які знаходяться у підвальному приміщенні та 102 кв. м, які знаходяться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1.

Під час перегляду рішення Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2015 року в апеляційному суді було встановлено, що ОСОБА_4 відчужив спірні приміщення третій особі - ОСОБА_3

Посилаючись на те, що на час укладення договорів купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень 25 листопада 2014 року та 26 листопада 2014 року ОСОБА_4 не був їх власником, позивачі на підставі статей 203, 215, 216 ЦК України просили суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про відчуження нежитлового приміщення площею 85, 2 кв. м по АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_3 на вказане нежитлове приміщення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: від 25 листопада 2014 року 7824339;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про відчуження нежитлового приміщення площею 102 кв. м по АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_3 на це нежитлове приміщення, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7840401 від 26 листопада 2014 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про відчуження нежитлового приміщення площею 85,2 кв. м по АДРЕСА_1 та припинено право власності ОСОБА_3 на дане нежитлове приміщення, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7824339 від 25 листопада 2014 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 26 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про відчуження нежитлового приміщення площею 102 кв. м по АДРЕСА_1 та припинено право власності ОСОБА_3 на вказане нежитлове приміщення, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 7840401 від 26 листопада 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6 890,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що продавець за оспорюваними договорами ОСОБА_4 приховав від покупця інформацію про права третіх осіб на відчужувані нежитлові приміщення площею 85,2 кв. м та 102 кв. м та уклав правочини, які відповідно до положень частинами 1-3, 5, 6, статей 203, 215 ЦК України є недійсними.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду від 23 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що свідоцтва про право власності на спірні нежитлові приміщення, а також пункт 23, 24 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 13 червня 2012 року № 384 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», на підставі якого ОСОБА_4 оформив право власності на вищевказані офісні приміщення, визнано недійсним та скасовано рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2015 року, тобто після укладення оспорюваних правочинів. Відповідно на час укладання оспорюваних правочинів не діяло жодного обмеження чи заборони на відчуження спірного нерухомого майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

07 листопада 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду від 23 червня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду не відповідає встановленим у справі обставинам, судом не враховано, що на час укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу ОСОБА_4 не був власником спірних нежитлових приміщень, що встановлено судовими рішеннями (частина четверта статті 61 ЦПК України), а тому укладені ним договори купівлі-продажу від 25 та 26 листопада 2014 року суперечать положенням статей 203, 215, 236 ЦК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 26 грудня 2005 року між ОСОБА_1 (комітент 1), ОСОБА_2 (комітентом 2), ОСОБА_6 (комітент 3) з однієї сторони та ТОВ «Новекс» як комісіонером, з іншої сторони, було укладено два договори комісії № 27-Л та № 28-Л, відповідно до умов яких комітенти доручили, а комісіонер прийняв на себе зобов'язання за плату здійснити в інтересах та за рахунок комітентів, від свого імені в порядку і в терміни, визначенні умовами договорів комісії, придбати 0,167 частини об'єктів нерухомості для комітента 1; 0,555 частини об'єктів нерухомості для комітента 2 шляхом укладення договору про пайову участь у будівництві житлового будинку із третьою особою та передати ці об'єкти нерухомості: офісні приміщення площею 94,87 кв. м у підвальному приміщенні та офісні приміщення площею 102,38 кв. м на першому поверсі комітентам в строки та порядку, що визначені договорами.

На виконання умов даних договорів комісії - комісіонер ТОВ «Новекс» 28 грудня 2005 року уклало договори № 28-1/12/05 та № 28/12/05 про пайову участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки від 02 жовтня 2006 року № 228, виданої ТОВ «Новекс» ОСОБА_1, розрахунок за договором комісії від 26 грудня 2005 року № 27-Л проведено ним у повному обсязі, сума внесених коштів становить 80 008,62 грн, а згідно з довідкою від 02 жовтня 2006 року № 226, виданої ТОВ «Новекс» ОСОБА_2, розрахунок за цим договором також проведено ним у повному обсязі, сума внесених коштів становить 265 896,89 грн.

30 червня 2008 року ТОВ «Будівельна компанія «Люкс» в особі директора Бондаренка В. В. та ОСОБА_4 уклали попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення у підвальному приміщенні № 05-О загальною проектною площею 85,30 кв. м, вартістю 460 620,00 грн, яке розташоване в мікрорайоні по АДРЕСА_1.

Цього ж дня, 30 червня 2008 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6 як продавці та ОСОБА_4 як покупець уклали аналогічний попередній договір № 05-О купівлі-продажу нежитлового приміщення, предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 85,30 кв. м у підвальному приміщенні будинку на АДРЕСА_1.

30 червня 2010 року директор ТОВ «Будівельна компанія «Люкс» Бондаренко В. В. надіслав листа за № 31 ОСОБА_4, яким підтвердив, що попередній договір від 30 червня 2008 року № 05-О, укладений між ним та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6 на підвальне приміщення є фактичним договором переуступки майнових прав на користь ОСОБА_4, у зв'язку з чим дирекція ТОВ «Будівельна компанія «Люкс» як замовник і власник будівництва підтверджує факт готовності оформити вищевказану нерухомість на його користь.

25 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В. № 1382, згідно з яким відчужено продавцем ОСОБА_4 покупцю ОСОБА_3 нежитлове приміщення площею 85,2 кв. м на АДРЕСА_1.

Пунктом 1.2 даного договору зазначено, що нерухоме майно належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 10 липня 2012 року виконкомом Івано-Франківської міської ради, зареєстроване ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 12 липня 2012 року, номер запису про право власності в ДРРП67796405, реєстраційний номер майна 01 відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 листопада 2014 року № 29900584.

На підставі вищевказаного договору від 25 листопада 2014 року було зареєстровано права власності ОСОБА_3 на вищевказане нежитлове приміщення за № 7824339 від 25 листопада 2014 року.

26 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О. В. за № 1384, згідно з яким продавцем ОСОБА_4 відчужено покупцю ОСОБА_3 нежитлове приміщення площею 102,0 кв. м на АДРЕСА_1.

Пунктом 1.2 даного договору зазначено, що нерухоме майно належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 10 липня 2012 року виконкомом Івано-Франківської міської ради, зареєстрованого ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 12 липня 2012 року, номер запису про право власності в ДРРП7793988, реєстраційний номер майна 01 відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 листопада 2014 року № 29889929.

На підставі даного договору від 26 листопада 2014 року було зареєстровано права власності ОСОБА_3 на дане нежитлове приміщення, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 26 листопада 2014 року за № 7840401.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2015 року визнано недійсним видане ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на нерухоме майно - офісні приміщення площею 85,2 кв. м, які знаходяться у підвальному приміщенні будинку на АДРЕСА_1, та свідоцтво про право власності на нерухоме майно - офісні приміщення площею 102 кв. м, які знаходяться на першому поверсі будинку на АДРЕСА_1, а також скасовано пункт 23, 24 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 13 червня 2012 року № 384 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», на підставі якого ОСОБА_4 оформив право власності на дані офісні приміщення площею 85,2 кв. м, які розміщені у підвальному приміщенні та 102 кв. м, на першому поверсі будинку на АДРЕСА_1.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 07 листопада 2012 року № 6-107 цс 12, від 10 червня 2015 року № 6-348 цс 15, від 13 травня 2015 року № 6-67 цс 15.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Аналогічні роз'яснення викладено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Отже, невірним є спосіб судового захисту про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених 25 листопада 2014 року та 26 листопада 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оскільки позивачі не були сторонами цих договорів.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, ухваливши по суті правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Тому мотивувальну частину рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2017 року необхідно змінити з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

З огляду на наведене, керуючись частиною першою та четвертою статті 412, статтями 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2017 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило