Постанова

Іменем України

13 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 2-1011/11

провадження № 61-18173св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальний заклад «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2016 року в складі судді Колочко О. В. та на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року

в складі колегії суддів: Митрофанової Л. В., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради (далі - Диспансер) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 указувала, що з 03 травня 1993 року працювала головним бухгалтером Диспансеру. 02 листопада 2009 року її притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення фінансової дисципліни та оголошено догану. 12 березня 2010 року їй було

оголошено догану за неналежне виконання трудових обов'язків. Зазначені накази вона не оскаржувала.

Наказом від 14 жовтня 2010 року № 277к до неї застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за незабезпечення раціональної організації бухгалтерського обліку і звітності та цього ж дня згідно із наказом №278к її звільнено у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до пункту 3 статті 40, пункту 2 статті 41 КЗпП України.

Вважаючи накази незаконними, оскільки до неї було застосовано два дисциплінарні стягнення за один проступок, а також що в наказі № 277к не зазначено час скоєння проступку та коли він був виявлений, а в наказі № 278к не міститься посилання, які саме трудові обв'язки вона систематично не виконувала, позивач просила скасувати зазначені накази, поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера Диспансеру, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 418 857,60 грн за період з 01 листопада 2010 року до 30 червня 2016 року з урахування індексу інфляції, що становить 833 945,48 грн, 4000 витрат на правову допомогу, 7067,61 витрат на лікування та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано накази від 14 жовтня 2010 року № 277к та №278к про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді головного бухгалтера Диспансеру з 14 жовтня 2010 року. Стягнуто з Диспансеру на користь ОСОБА_4 331 745, 52 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 25 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 4000 витрат на правову допомогу. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 звільнено з посади головного бухгалтера з порушенням норм трудового законодавства, що є підставою для поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 про стягнення 25 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з характеру моральних страждань, які заподіяні ОСОБА_4 внаслідок її незаконного звільнення.

Витрати на правову допомогу суд першої інстанції вважав доведеними та підтвердженими належними доказами.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року рішення в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді головного бухгалтера Диспансеру та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди змінено: зменшено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 331 745,52 грн до 75 700, 32 грн та розмір відшкодування моральної шкоди з 25 000 грн до 1 000 грн. В задоволенні позову про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване відсутністю підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки справа в суді розглядалась більше одного року з вини саме позивача, тому при винесенні рішення про поновлення на роботі середній заробіток підлягає стягненню не більше як за один рік.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження витрат на правову допомогу.

Визначений судом розмір компенсації моральної шкоди відповідає характеру моральних страждань позивача, істотності вимушених змін у її життєвих стосунках, конкретним обставинам справи, і наслідкам, що настали.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 квітня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, задовольняючи частково вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норму частини другої статті 235 КЗпП України. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що справа більше одного року розглядалась з вини позивача, оскільки про відкладення розгляду справи позивач заявляла клопотання один раз, а після поновлення розгляду справи, позивач не була належним чином повідомлена про судовий розгляд.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат на суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди неправильно застосували частину першу статті 8 та статтю 625 ЦК України, оскільки кошти, які позивач повинна була отримати як заробітну плату, внаслідок інфляційних процесів істотно знецінились, а тому визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції.

Стягнення на користь позивача 1000 грн на відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості, оскільки позивач шість років перебувала без офіційного заробітку, у зв'язку з чим втратила авторитет, зазнала матеріальних негараздів, погіршення стану здоров'я.

Витрати на правову допомогу позивач підтвердила належними та допустимими доказами.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_4 з 1993 року працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера.

Наказом начальника Диспанчеру № 277к від 14 жовтня 2010 року ОСОБА_4 оголошено догану за невиконання посадових обов'язків, а наказом від 14 жовтня 2010 року № 278к її звільнено з посади головного бухгалтера Диспансеру на підставі пункту 3 статті 40, пункту 2 статті 41 КЗпП України, у зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку та винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом касаційного перегляду є рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються та не переглядаються в касаційному порядку.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди виходили з того, що положення статті 625 ЦК України, що регулює наслідки порушення грошового зобов'язання, не регулює спірні трудові правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальними нормами.

Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, суди дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_4 про стягнення з Диспансеру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції.

За таких обставин доводи ОСОБА_4 про неправильне застосування судами положень статті 625 ЦК України при ухваленні оскаржуваних рішень є безпідставними.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про визнання незаконними наказів про оголошення догани та звільнення, поновлення на роботі, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що звільнення ОСОБА_4 відбулося з порушенням норм чинного законодавства.

За змістом частини другої статті 235 КЗпП Українипри винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Встановлено, що ОСОБА_4 звернулась до суду 27 жовтня 2010 року.

Ухвалою суду від 14 березня 2012 року провадження у справі за клопотанням представника відповідача зупинено до розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_4 Ухвалою суду від 01 квітня 2013 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 08 січня 2014 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду з підстав повторної її неявки в судове засідання.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_4 скасована, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_4 після відновлення провадження не була належним чином повідомлена про розгляд справи, тому підстави для залишення її позову без розгляду відсутні.

Установивши, що заява ОСОБА_4 про поновлення на роботі розглядається судом більше одного року не з вини працівника, суд першої інстанції правильно обчислив розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що відповідає постанові Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Висновок апеляційного суду про те, що до зупинення провадження у справі та після сторона позивача неодноразово не з'являлась до суду у визначений день та час і за клопотанням позивача неодноразово судові засідання у справі відкладались, не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки в судових засіданнях до зупинення провадження у справі позивач була відсутня лише в судовому засіданні 29 червня 2011 року, а після відновлення провадження позивач не була належним чином повідомлена про розгляд справи, що встановлено ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 компенсації моральної шкоди в сумі 25 000 грн.

Зменшуючи розмір моральної шкоди до 1000 грн апеляційний суд не врахував характер моральних страждань, які заподіяні ОСОБА_4 внаслідок її незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 79 ЦПК України(в редакції, чинній на час розгляду справи) витрати на правову допомогу належать до судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони пронесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Ураховуючи те, що позивач документально підтвердила понесені нею витрати на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 4000 грн витрат на правову допомогу.

За таких обставин, рішення апеляційного суду в цій частині не можна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до комунального закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу скасувати, залишити в силі в цій частині рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 серпня 2016 року.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат