Провадження № 22-ц/4808/729/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представників: Львівського КЕПЗПіП Колодій І.Я. ;

ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати та моральної шкоди, за апеляційною скаргою директора Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Антоняка Т.М. в м. Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування (далі - Львівський КЕПЗПіП) про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати та моральної шкоди.

Позовні вимоги з врахуванням зменшенням позовних вимог мотивовані тим, що вона перебувала у трудових відносинах з Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування на посаді техніка-протезиста Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху. Наказом №51 керівника підприємства Львівського КЕПЗПіП ОСОБА_5 від 25 червня 2018 року була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні 25 червня 2018 року їй не проведено розрахунки по виплаті заробітної плати, а нарахування заробітної плати відбулось 26 жовтня 2018 року, тобто період затримки складає 84 робочі дні. Середньоденна її зарплата становить 315,52 грн, тому загальна сума заборгованості становить 26503,68 грн. Посилаючись на те, що в день звільнення з вини підприємства не відбулись виплати заробітної плати, просила стягнути з Львівського КЕПЗПіП на її користь 26503,68 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням за період з 25 червня 2018 року по 26 жовтня 2018 року, а також 20000 грн моральної шкоди за порушення законодавства про працю

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням, за період з 25.06.2018 року по 26.10.2018 року в сумі 26 503 грн. 68 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В решті вимог позову відмовлено.

На дане рішення директор Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 26503 грн 68 коп та 5000 грн, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, при розрахунку розміру середнього заробітку ОСОБА_3 . неправильно пораховано 84 робочих дні при 5-ти робочому тижні. Згідно наказу №158 від 28 вересня 2016 року «Про зміну режиму роботи підприємства», починаючи з 01 лютого 2017 року на Львівському КЕПЗПіП встановлено триденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа. З вказаним наказом ОСОБА_3 належним чином ознайомлена, що підтверджується підписом у списку ознайомлених працівників. Тому, відповідно до даного наказу в день фактичного розрахунку 26 жовтня 2018 року, кількість робочих днів становить 56 робочих днів, зокрема: червень - 3 робочих дні, липень - 14 робочих дні, серпень - 13 робочих дні, вересень -12 робочих дні, жовтень - 14 робочих дні. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день виплати заборгованості по заробітній платі складає 17666,12 грн (315,52 грн* 56 робочих дні). Крім того, стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн здійснено без детального обґрунтування мотивів такого висновку та документального підтвердження моральних страждань.

06 травня 2019 року ОСОБА_3 подала відзив в якому посилається на те, що наказом №158 від 28 вересня 2016 року передбачено, що працівники підприємства на період до заключення договорів на 2017 рік переводяться на трьохденний та чотирьохденний робочий тиждень, а заборгованість по заробітній платі виникла з 2018 року. Таким чином даний наказ, на який посилається в апеляційній скарзі директор Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування ОСОБА_5, не стосується спірного періоду стягнення заборгованості по заробітній платі. Крім того, згідно п. 3 Наказу працівники охорони підприємства та протезно-ортопедичних цехів залишається попередній режим роботи повний робочий тиждень. До даної категорії працівників не належала ОСОБА_3 , що підтверджується копією трудової книжки. Копію наказу №158 від 28 вересня 2016 року відповідач не подав при розгляді в суді першої інстанції, тому даний доказ не може прийнятись апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги. Вважає, що вина відповідача по завданню моральної шкоди доведена, оскільки не виплата заробітної плати протягом півроку змусило шукати додаткових засобів для утримання сім`ї. Стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн є вмотивовано та відповідає обставинам даної справи.

У судовому засідання представник Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_3 заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суди законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка наказом відповідача № 51 від 25.06.2018 року звільнена за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_3 відсутня. Компенсація втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати за січень та лютий 2018 року виплачена, а за березень, квітень, травень та червень 2018 року сума компенсації відповідачем нарахована та підлягає до виплати. Позивачем зроблено розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 25.06.2018 року по 26.10.2018 року у сумі 26 503 грн. 68 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім цього, з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь ОСОБА_3 слід стягнути моральну шкоду у розмірі 5000 грн оскільки через несплату заробітної плати, позивач та його сім`я були позбавлені нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя.

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно копії трудової книжки ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування на посаді техніка-протезиста Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху. (а.с. 9-11).

Наказом № 51 від 25 червня 2018 року ОСОБА_3 звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін (а.с. 5).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що на час звільнення позивачки з роботи їй не було виплачено нараховану заробітну плату за період з січня по червень 2018 року, яка становила 42 131,26 грн, що не заперечується сторонами та підтверджується поданим відповідачем розрахунком (а.с.23).

Відповідно ч.1ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому вказані обставини не підлягають доказуванню.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд правильно керувався п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.

Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата.

Установлено, що період затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з червня по жовтень 2018 року становить 84 робочі дні, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, при середньомісячній заробітній платі 315,52 грн, становить 26 503,68 грн, що підтверджується поданим позивачкою розрахунку (а.с.29).

Іншого розрахунку відповідачем не подано.

Таким чином ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи ОСОБА_3 , суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, про наявність підстав для виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, заьтримки разрахунку при звільненні з роботи), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середнього заробітку за зас затримки розрахунку при звільненні з роботи, а має самостійне юридичне значення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі N 6-23цс12.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судпершої інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та з врахуванням засад розумності, виваженості та справедливості прийшов правильного висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що згідно наказу №158 від 28 вересня 2016 року «Про зміну режиму роботи підприємства», починаючи з 01 лютого 2017 року на Львівському КЕПЗПіП встановлено триденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа і станом на 26 жовтня 2018 року кількість робочих днів становить 56 робочих днів, зокрема: червень - 3 робочих дні, липень - 14 робочих дні, серпень - 13 робочих дні, вересень -12 робочих дні, жовтень - 14 робочих дні, а загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день виплати заборгованості по заробітній платі складає 17666,12 грн (315,52 грн* 56 робочих дні), оскільки даний наказ не поширювався на позивачку як техніка-протезиста Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху та його дія проширювалась на 2017 рік в той час, як затримка заборгованості по заробітній платі мала місце з січня по червень 2018 року.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу директора Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування ОСОБА_5 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 29 травня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський