ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7703/19 Справа № 183/3814/19 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності та договорів недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2019 року вжиті заходи щодо забезпечення позовних вимог ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою - АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 про визнання права власності та договору недійсним, шляхом заборони вчинення дій, щодо відчуження права власності, заборони усім суб`єктам реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснювати будь-які реєстраційні дії, що пов`язані з відчуженням права власності та (або) реєстрацією права власності стосовно наступних об`єктів нерухомого майна:

- садиби, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та складається з земельної ділянки 0,0898 га, кадастровий номер :03:010:0003; житловий будинок літ А-3, загальна площа - 217,2 кв.м, житлова площа - 99,3 кв.м; тераса - 2008 рік побудови, площею 33,3 кв.м; сарай літ Б - 2011 рік побудови, площею 24,0 кв.м, навіс літ В - 2011 рік побудови, площею 11,9 кв.м., навіс літ Г - 2008 рік побудови, площею 31,5 кв.м; споруди № 1-10 - 2008 рік побудови, ворота, огорожа, хвіртки, фонтан, підпірна стані; замощення І - 2008 рік побудови, площею 198 кв.м. (а.с.100-102).

Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2019 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та відмовити у задоволенні заяви (а.с. 107-110).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту та заборони вчиняти дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 153 ЦПК України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Відповідно до ч. 6 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», за змістом ч. 1 ст. 151 ЦПК України, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Відповідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а не подано фіктивний позов з метою уникнення цивільної відповідальності відповідача. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має право брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З виділених матеріалів вбачається, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності та договорів недійсними (а.с .2-17).

Звертаючись із заявою, позивач просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірну садибу та заборонити будь - яким особам здійснювати будь - які дії, спрямовані на демонтаж, пошкодження, знищення, перепланування, переобладнання, реконструкцію, капітальний ремонт або будь - які інші дії, спрямовані на зміну кількісних та якісних характеристик будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , а також заборонити здійснювати нове будівництво в межах земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0898 га, кадастровий номер :02:010:0003, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В обґрунтування заяви посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану садибу та заборони будь-яким особам здійснювати будь-які дії, спрямовані на демонтаж, пошкодження, знищення, перепланування, переобладнання, реконструкцію, капітальний ремонт або будь-які інші дії, спрямовані на зміну кількісних та якісних характеристик будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог та визнання за позивачкою відповідних прав на майно, що в свою чергу унеможливить поновлення суб`єктивних прав. Також, позивач стверджує, що вона обмежена у доступі до спірної садиби, у зв`язку з чим не вжиття заходів забезпечення позову може призвести до зміни власників, кількісних та якісних характеристик будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , а також появи нових будівель та споруд в межах земельної ділянки, розташованої за вищевказаною адресою (а.с.88-94).

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, керуючись ст. ст.149-153 ЦПК України, прийшов до висновку про доцільність забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій, щодо відчуження права власності, заборонити усім суб`єктам реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснювати будь-які реєстраційні дії, що пов`язані з відчуженням права власності та (або) реєстрацією права власності стосовно спірних об`єктів нерухомого майна, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд першої інстанції на вказане не звернув уваги та безпідставно, в порушення вимог ст. 13 ЦПК України, вийшовши за межі заявлених вимог, обравши захід забезпечення позову на власний розсуд.

Так, позивачка в своїй заяві просила накласти арешт на спірне нерухоме майно, а суд 1 інстанції дійшов висновку про доцільність заборони його відчуження та реєстрації відповідних прав щодо нього та відповідних обтяжень, хоча позивач в своїй заяві такі вимоги не ставила.

Крім того, постановляючи ухвалу від 21 червня 2019 року, суд 1 інстанції залишив поза увагою другий абзац заяви про забезпечення позову та взагалі не вирішив питання щодо забезпечення позову шляхом заборони будь - яким особам здійснювати будь - які дії, спрямовані на демонтаж, пошкодження, знищення, перепланування, переобладнання, реконструкцію, капітальний ремонт або будь - які інші дії, спрямовані на зміну кількісних та якісних характеристик будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , а також заборонити здійснювати новке будівництво в межах земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0898 га, кадастровий номер :02:010:0003, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, відповідно до вимог ЦПК України, оскільки, з урахуванням вищевикладеного позбавлена можливості вирішити питання щодо забезпечення позову по суті.

Керуючись ст. ст. 259, 374, 379, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2019 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: