Справа № 368/1153/18
Рішення

Іменем України

"08" січня 2019 р. Кагарлицький районний суд

Київської області в складі:

головуючого судді Кириченка В.І.

при секретарі Марчук Н.М., з участю представника позивача адвоката Матюшенкова Д.В., представника відповідача адвоката Токовенка С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, припинення права власності на земельну ділянку, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку, ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 обґрунтував позов тим, що фактичне будівництво спірного житлового будинку АДРЕСА_1 було закінчено ним в 2008 року та з липня 2008 року позивач почав постійно проживати у будинку та користуватися електричною енергією. В січні 2015р. позивач, познайомився із відповідачем яка переїхала проживати до с. Кадомка Кагарлицького району, разом зі своєю матір`ю та неповнолітнім сином .

В лютому 2015 року відповідач переїхала проживати до позивача у спірний житловий будинок. 06.06.2015 року сторони спору уклали шлюб, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 72.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у подружжя народилась донька ОСОБА_4 .

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області, від 20.07.18р. у справі № 368/592/18 було розірвано.

Після укладення шлюбу відповідач переконала позивача оформити право власності на земельну ділянку та будинок саме на неї, оскільки позивач постійно був зайнятий на роботі та не мав достатнього часу займатися оформленням відповідних документів на право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку.

У зв`язку із цим, 21.08.2015р. позивач до Переселенської сільської ради подав заяву, у якій просив зняти з нього земельну ділянку, площею 0,25 га по вул. Київській в с. Переселення . В цей же день відповідачем до Переселенської сільської ради, була подана заява про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , на якій знаходився спірний житловий будинок, для його будівництва та обслуговування, в той час, коли будинок вже було побудовано.

На підставі заяви позивача, рішенням Переселенської сільської ради від 17.09.2015 року було знято з позивача спірну земельну ділянку і на підставі заяви відповідача, рішеннями Пересельської сільської ради від 05.11.2015 року та від 05.11.2015 року було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , а згодом було затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Переселенської сільської ради від 05.11.2015 року, 30.01.2016 року відповідачем було отримано у власність земельну ділянку, площею 0,2423 га, по АДРЕСА_1 , якій було присвоєно кадастровий № НОМЕР_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 133861626.

Крім того, як вбачається із інформаційної довідки № 133861626, 18.08.2016 року за Відповідачем було зареєстровано право власності на Житловий будинок.

Отже, враховуючи що житловий будинок було побудовано позивачем до укладення шлюбу, такий житловий будинок є особистою власністю позивача та не є спільною власністю подружжя, а отже і не підлягає поділу між подружжям. Сам факт реєстрації права власності на Житловий будинок на відповідача, не є безумовною підставою для віднесення його до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Земельна ділянка в 1993 році була виділена позивачу саме для будівництва спірного житлового будинку. Але в кінці 2015 року була переоформлена на Відповідача.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 02.05.2018 року у справі № 2-3881/12, провадження № 61-9108св18, "згідно статей 81, 116 ЗК України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Проте ,якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі,споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналіз норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Тому позивач просив суд визнати спірний житловий будинок, АДРЕСА_1 загальною площею 141,4 кв.м., з надвірними господарськими будівлями та спорудами особистою приватною власністю позивача . Визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на вказаний спірний житловий будинок. Визнати за позивачем право власності на спірний житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами. Припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 0,2423 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 та визнати право власності на вказану земельну ділянку за позивачем.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов.

Відповідач і представник відповідача не визнали позов та пояснили, що відповідач прийняла участь у добудові спірного будинку, а саме в побудові фундаменту та встановлення на нього паркану біля будинку, висадження дерев та кущів , розбивка квітників, очищення від сміття земельної ділянки, зведення капітального навісу по всій довжині господарської споруди, облаштування підлоги в літній кухні та сараї для худоби, встановлення металопластикових вікон у гаражі та літній кухні, виготовлення та встановлення в порядку заміни вхідних металопластикових дверей у будинку, боротьба з грибком на стінах і відкосах вікон та вхідних дверей; штукатурка, ґрунтовка та фарбування стін для поклейки шпалер в будинку, настелення ламінату на цементну підлогу в будинку, підключення води на кухні, установка рукомийника, забезпечення безперебійного освітлення в будинку та господарських спорудах і на вказане давала кошти її мати. Також послались на те, що позивач з метою поділу майна відмовився від права власності на спірне майно і сам написав заяву до сільської ради з питань відмови від земельної ділянки.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 дала такі ж пояснення як і відповідач.

Судом встановлено слідуюче. Рішенням Переселенської сільської ради від 17.12.1993 року позивачу надано у користування для індивідуального житлового будівництва земельну ділянку розміром 0,25 га. по АДРЕСА_1 і матеріали на вказане будівництво погоджені розпорядженням Представника Президента України в Кагарлицькому районі розпорядженням від 17.05.1994 року, що підтверджується будівельним паспортом на земельну ділянку на ім`я позивача. Позивач завершив будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 141,4 кв.м., в липні 2008 року , тобто будівлю капітального типу, споруджену з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначену для постійного у ній проживання та проживав в цьому будинку з 2008 року . Вказані обставини підтверджуються показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7. , ОСОБА_8. , ОСОБА_9 , повідомленням Кагарлицької філії по експлуатації газового господарства та робочим проектом газопостачання житлового будинку з планом будинку з якої вбачається, що до вказаної дати було проведено газифікацію будинку, а також повідомленням Київобленерго з якого вбачається користування позивачем електроенергією на вказану дату.

В січні 2015р. позивач познайомився із відповідачем яка переїхала проживати до с. Кадомка Кагарлицького району, разом зі своєю матір`ю та неповнолітнім сином .В лютому 2015 року відповідач переїхала проживати до позивача у спірний житловий будинок. 06.06.2015 року сторони спору уклали шлюб, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 72. ІНФОРМАЦІЯ_1 , у подружжя народилась донька ОСОБА_4 . Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області, від 20.07.18р. у справі № 368/592/18 було розірвано. Про вказані обставини спір відсутній.

21.08.2015 р. позивач до Переселенської сільської ради подав заяву, у якій просив зняти з нього земельну ділянку, площею 0,25 га по вул. Київській в с. Переселення . В цей же день відповідачем до Переселенської сільської ради була подана заява про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , на якій знаходився вказаний новозбудований житловий будинок,

На підставі заяви позивача, рішенням Переселенської сільської ради від 17.09.2015 року було знято з позивача земельну ділянку і на підставі заяви відповідача, рішеннями Пересельської сільської ради від 17.09.2015 року та від 05.11.2015 року було надано дозвіл відповідачу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо земельної ділянки площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 , а згодом 05.11.2015 року було затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність відповідачу земельну ділянку площею 0,2423 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Переселенської сільської ради від 05.11.2015 року, 30.01.2016 року відповідачем було отримано у власність земельну ділянку, площею 0,2423 га, по АДРЕСА_1 , якій було присвоєно кадастровий № НОМЕР_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 133861626.

Стаття 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень « передбачає:

1. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно.

Пункт 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) передбачає слідуюче:

Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Стаття 331 ЦК України передбачає:

1. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

2. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

3. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Стаття 57 СК України на час укладення шлюбу сторін спору передбачає:

1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Стаття 60 СК України на час розірвання шлюбу сторін спору передбачає:

1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 373 ЦК України передбачає:

2. Право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

4. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Стаття 377 ЦК України передбачає:

1. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Стаття 375 ЦК України передбачає:

1. Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Стаття 380 ЦК України передбачає:

1. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Стаття 413 ЦК України передбачає:

1. Власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Стаття 417 ЦК України передбачає:

1. У разі припинення права користування земельною ділянкою, на якій була споруджена будівля (споруда), власник земельної ділянки та власник цієї будівлі (споруди) визначають правові наслідки такого припинення.

У разі недосягнення домовленості між ними власник земельної ділянки має право вимагати від власника будівлі (споруди) її знесення та приведення земельної ділянки до стану, в якому вона була до надання її у користування.

2. Якщо знесення будівлі (споруди), що розміщена на земельній ділянці, заборонено законом (житлові будинки, пам`ятки культурної спадщини тощо) або є недоцільним у зв`язку з явним перевищенням вартості будівлі (споруди) порівняно з вартістю земельної ділянки, суд може з урахуванням підстав припинення права користування земельною ділянкою постановити рішення про викуп власником будівлі (споруди) земельної ділянки, на якій вона розміщена, або про викуп власником земельної ділянки будівлі (споруди), або визначити умови користування земельною ділянкою власником будівлі (споруди) на новий строк.

Стаття 81 ЗК України передбачає:

1. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Стаття 120 ЗК України передбачає:

1. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

2. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

4. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Позивач завершив будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 141,4 кв.м., в липні 2008 року , тобто будівлю капітального типу, споруджену з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначену для постійного у ній проживання відповідно до положень ст.380 ч.1 ЦК України і став проживати без реєстрації права власності на житловий будинок , тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем .

Так як позивач відмовився від права користування земельною ділянкою і власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2423 га, по АДРЕСА_1 , якій було присвоєно кадастровий № НОМЕР_1 , є відповідач яка не надала позивачу прав користування вказаною земельною ділянкою відповідно до положень ст.ст. 373,375,413 ЦК України , то відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, пункту 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не може бути проведена державна реєстрація права власності на новостворене майно за позивачем і позивач вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Положення ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, правової позиції Верховного суду України від 02.05.2018 року у справі № 2-3881/12, на які посилався позивач, не можуть застосовуватись до встановлених правовідносин, так як новостворений житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя і положення вказаних норм права і правової позиції передбачає наявність згоди власника ( користувача ) земельної ділянки на забудову земельної ділянки згідно цільового призначення земельної ділянки. Згідно статей 81, 116 ЗК України земельна ділянка, одержана відповідачем у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Положення ст.417 ЦК України до встановлених правовідносин суд не застосовує, так як з положень статті вбачається можливість її застосування якщо земельна ділянка надавалась у користування особі яка створила нерухоме майно власником земельної ділянки і закінчився строк користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст.81 ЦПК України відповідач не довела , що під час перебування в шлюбі з позивачем проводились роботи по добудові будинку, так як не надала доказів на підтвердження вказаних обставин і погоджувалась, що до реєстрації шлюбу сторін спору позивач тривалий час проживав в будинку.

Участь відповідача у виконанні ремонтних робіт в будинку - боротьба з грибком на стінах і відкосах вікон та вхідних дверей; штукатурка, ґрунтовка та фарбування стін для поклейки шпалер в будинку в зв`язку з проживанням не є створенням житлового будинку. Зведення капітального навісу по всій довжині господарської споруди, облаштування підлоги в літній кухні та сараї для худоби не підтверджено відповідачем доказами. Встановлення металопластикових вікон у гаражі та літній кухні, виготовлення та встановлення в порядку заміни вхідних металопластикових дверей у будинку, підключення води на кухні шляхом заміни відповідної арматури, установка рукомийника, настелення ламінату на підлогу в будинку, побудова фундаменту та встановлення на нього паркану біля будинку, висадження дерев та кущів , розбивка квітників,під час шлюбу може бути підставою для поділу придбаного майна в шлюбі при наявності спору про це майно. Посилання відповідача про забезпечення безперебійного освітлення в будинку та господарських спорудах спростовується повідомленням Київобленерго з якого вбачається користування позивачем електроенергією станом на 2008 рік.

Позивач не заявляв позову з підстав порушення відповідачем його прав на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) і не довів порушення прав на житловий будинок і на спірну земельну ділянку , а тому в задоволенні позову відмовити повністю.

Керуючись ст. 373,377,375,380, 413,417ЦК України, ст.ст.57,60 СК України, ст.ст.81,118,120 ЗК України, ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст.ст.12, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Кагарлицький районний суд Київської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273, 354 ЦПК України. Повне рішення складено 18.01.2019 року.

Суддя: В.І. Кириченко