Справа № 185/7731/18
Провадження № 2/185/838/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 березня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про припинення стягнення аліментів

ВСТАНОВИВ

13 вересня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про припинення стягнення аліментів, та в якому просив суд, визнати, що у ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 припинилося право на аліменти з липня 2016 року у вигляді 1/4 частки його доходу, що були стягнуті рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2010 року від ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з приводу проживання з липня 2016 року їхнього спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, із ним та на його утриманні.

В обґрунтування позову зазначив, що 25 жовтня 2008 року він та ОСОБА_2, уклали шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3, у них в шлюбі народився син - ОСОБА_3. 08 лютого 2010 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з ОСОБА_5 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 14 січня 2010 року і до його повноліття. 02 червня 2011 року шлюб, між ним та Відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу Відповідач змінила своє прізвище з «ОСОБА_2» на попереднє «ОСОБА_2». З часу розірвання шлюбу їх син ОСОБА_3 жив з Відповідачем до 2016 року. За цей період він, як батько, приймав участь у вихованні та утриманні дитини, тобто приймав участь у його житті, цікавився його здоров'ям, інтересами, забирав сина ОСОБА_3 на канікули, вихідні та святкові дні. А влітку 2016 року з ініціативи Відповідача місце проживання дитини було змінено, так як син мав велику до нього прихильність, у зв'язку з чим виявив бажання жити із ним. Тому того ж року вони з Відповідачем за взаємною згодою вирішили визначити місце проживання ОСОБА_3 у нього за адресою: АДРЕСА_1. З 01 вересня 2016 року ОСОБА_3 був переведений ним з загальноосвітньої школи № 2 с. Межиріч Павлоградського району до Павлоградської міської школи № 12, у якій навчався на протязі двох років (2, 3 клас). Крім того, для проведення медичного огляду та у разі необхідності у лікуванні дитини, він був поставлений на облік до Павлоградської міської лікарні № 1. Що до виконання батьківських обов'язків по утриманню сина прошу врахувати, що ним його син забезпечений житлом, вони проживають у його власному будинку, в будинку їх син ОСОБА_3 має власну кімнату, в кімнаті у нього є особистий стіл, настільна лампа, комп'ютер, полиця для книжок, крісло офісне для зручності роботі на комп'ютері та вивченні уроків, в кімнаті його встановлено додаткове індивідуальне електричне опалення. Кімната завдяки двокамерному склопакету та пластиковому п'яти камерному профілю має енергозберігаючі властивості, що роблять кімнату взимку теплою, а влітку прохолодною. Також слід врахувати, що під час проживання із ним, його син повністю забезпечений одягом для повсякдення, для святкових днів та для перебування у школі та має все для усестороннього розвитку. Він також повністю забезпечений збалансованим харчуванням. Тому батьківський обов'язок по його утриманню він виконує у повному обсязі. Тому він вважає, що так як його син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом із ним з 2016 року, та находиться на його утриманні, він свій обов'язок по його утриманню виконував в повному обсязі, а тому є всі підстави для того щоб позбавити ОСОБА_2 права на отримання аліментів з липня 2016 року.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх повністю задовільнити.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі, проте на адресу суду від неї на адресу суду 24.01.2019 року надійшла заява, відповідно до якої остання просить суд розглядати справу за її відсутності, та зазначила, що з позовом ОСОБА_1 до неї про припинення права на аліменти, згодна.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що дійсно приблизно з липня 2016 року ОСОБА_3, 2009 року народження проживає разом із своїм батьком за адресою АДРЕСА_1

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що дійсно приблизно 2016 року ОСОБА_3, 2009 року народження проживає разом із своїм батьком за адресою АДРЕСА_1

Дослідивши письмові матеріали справи, заяву відповідача, пояснення позивача, пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та аналізуючи все у своїй сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року): «Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини».

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року): «Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини».

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року): «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави- учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів».

Під час дослідження матеріалів справи, судом встановлено, що сторони 25 жовтня 2008 року уклали шлюб, що підтверджується копією рішення суду від 02 червня 2011 року про розірвання шлюбу(акр.с.7). Позивач та відповідачем від цього шлюбу мають неповнолітню дитину: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також 08 лютого 2010 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 14 січня 2010 року і до його повноліття, що підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.02.2010 року(арк.с.6). 02 червня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2011 року(арк.с.7). Також судом встановлено, що неповнолітня дитина проживає разом із позивачем, що підтверджується актом про проживання від 04.03.2019 року, де зазначено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкає з червня 2016 року за адресою: Дніпропетровська область, АДРЕСА_1, де також мешкає позивач, що також підтверджується копією довідки Квартального комітету № 62 про місце проживання та склад сім'ї(арк.с.26), копією довідки Павлоградської ЗОСШ І-ІІІ ступенів № 12, відповідно до якої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 з 01.09.2016 року проживає за вищезазначеною адресою, і навчається в цій школі(арк.с.27). Відповідач зареєстрована за адресом: АДРЕСА_2, що підтверджується відповіддю з ГУ ДМС на запит суду(арк.с.11), де зазначено місце реєстрації відповідача(арк.с.11). Окрім цього судом при огляді копії рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області виготовленого 29.10.2018 року у формі ухвали, яке набрало законної сили, встанови, що в резолютивній частині цієї ухвали зазначено - «Визнати мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, згідно з якою встановлено місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з його батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.» та «Забов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкод у спілкуванні сина ОСОБА_3 з матір'ю ОСОБА_2.»(арк.с.28).

Суд дослідивши позов та додані до нього документи, з яких вбачається, що відповідач не надав доказів протилежного з приводу того, що це не її дитина, та те що вона мешкає не разом зі своїм батьком, а також відповідно до її заяви, остання не заперечує та визнає цей факт, також вищезазначене підтверджується й показами свідків, відповідно до яких, останні зазначають, що «дійсно приблизно з 2016 року ОСОБА_3, 2009 року народження проживає разом із своїм батьком за адресою АДРЕСА_1» а також те, що ухвалою суду від 29.10.2018 року, яка набрала законної чинності, та відповідно до якої затверджено мирову угоду укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по цивільній справі про визначення місця проживання дитини, та відповідно до якої «встановлено місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, разом з його батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.», а оскільки відповідно до законодавства України вбачається, що утримувати неповнолітніх дітей повинні в рівній частці як батько так і мати цих дітей, а також те, що СК України передбачено, що той з батьків з ким мешкає неповнолітня дитина, має право на звернення до суду з позовом про припинення стягнення з батька дитини, з яким мешкає та яким утримується дитина, аліментів на користь матері на утримання неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що оскільки позивач є боржником по виконанню виконавчого листа виданого на виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2010 року про стягнення аліментів, тому виходячи з положень ч.ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України, суд визнає цей виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, оскільки обов'язок боржника відсутній повністю у зв'язку з його припиненням. Суд також ставиться критично до моменту припинення аліментів, який зазначив позивач в своєму позові, а саме з «припинилося право на аліменти з липня 2016 року», оскільки виходячи із положень СК України, аліментні кошти, які стягуються з одного з батьків на користь іншого на утримання неповнолітньої дитини, є власністю дитини, а тобто аліменти стягнуті з Позивача з липня 2016 року на користь Відповідача по цій справі, йшли на утримання дитини, оскільки інше не встановлено у законодавством України визначеному порядку, та виходячи із положень ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Моментом припинення стягнення аліментів в даному випадку буде момент пред'явлення до виконавчої служби рішення суду відповідно до якого визначено припинення стягнення аліментів.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, але оскільки позивач сплатив судовий збір за подачу позову у розмірі 704,80 грн., що підтверджується копією квитанції(арк.с.1), і тому суд приходить до висновку, що навіть оскільки позивач не заявляв такої позовної вимоги, проте він утримує неповнолітню дитину, а тому витрати на судовий збір потрібно покласти на відповідача.

Керуючись ст. 76, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про припинення стягнення аліментів - задовольнити.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_7) на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) позивача щомісячно, за рішенням суду від 08 лютого 2010 року.

Відізвати з виконання виконавчий лист про стягнення аліментів з ОСОБА_1, (ІНФОРМАЦІЯ_6) на користь ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_7) на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) позивача щомісячно, за рішенням суду від 08 лютого 2010 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на судовий збір в сумі 704.80 гривен.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Дніпропетровської області.

Повний текст рішення суду складено 11 березня 2019 року.

Суддя: В. О. Головін