Постанова

Іменем України

03 червня 2019 року

м. Київ

справа № 162/1030/17

провадження № 61-45533св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 22 березня 2018 року у складі судді Гладіч Н. І. та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року у складі колегії суддів:

Русинчука М. М., Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна зава мотивована тим, що 24 грудня 2013 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 в позику грошові кошти в розмірі 25 000,00 доларів США, про що відповідач власноручно написав їй розписку відповідно до якої зобов`язався повернути ці кошти до 24 грудня 2014 року.

ОСОБА_2 прострочив свої зобов`язання щодо повернення позики, грошові кошти у зазначений в розписці строк ОСОБА_1 не повернув.

ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 653 000,00 грн, інфляційні втрати за весь час прострочення з січня 2015 року по серпень 2017 року включно в розмірі 416 614,00 грн, а також 3 % річних від простроченої суми з січня 2015 року по серпень 2017 року включно в розмірі 52 240,00 грн, а

всього - 1 121 854,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Заочним рішенням Любешівського районного суду Волинської області

від 22 березня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти позики в сумі 662 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних в сумі 64 422,58 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 7 264,23 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав - кошти ОСОБА_1 у встановлений строк не повернув, у зв`язку чим гроші підлягають стягненню на користь позивачки з урахуванням 3 % річних, відповідно до правил статті 625 ЦК України, у примусовому порядку.

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 08 червня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Любешівського районного суду Волинської області від 22 березня 2-018 року відмовлено.

Постановою апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Любешівського районного суду від 22 березня 2018 року в частині розміру стягнутої заборгованості та судових витрат змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 653 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми в розмірі 52 240,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 7 052,40 грн судового збору.

Частково задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 та, змінюючи рішення місцевого суду в резолютивній його частині, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики. Апеляційний суд констатував, що місцевий суд, визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягнення з відповідача, вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

08 жовтня 2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 22 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року та передати справу на новий розгляд, для продовження розгляду, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди розглянули справи з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи.

Вказана розписка була написана на прохання позивачки та її адвоката, які переконали заявника, що дана розписка необхідна для представлення до господарського суду, для швидкого вирішення позовної заяви відповідача в господарському суді міста Києва.

За вказаною розпискою відповідач коштів не отримував.

Позивачем була надана до суду ксерокопія розписки, яка не в повній мірі відповідає оригіналу.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року поновлено

ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження заочного рішення Любешівського районного суду Волинської області від 22 березня 2018 року та постанови апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Любешівського районного суду Волинської області.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з заочним рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 22 березня 2018 року та постановою апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за договором позики в розмірі 653 000,00 грн та 3 % річних в розмірі 52 240,00 грн.

Заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області

від 22 березня 2018 року та постанова апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення з січня 2015 року по серпень 2017 року включно в розмірі 416 614,00 грн не оскаржуються, а тому відповідно до правил статті 400 ЦПК України не перевіряються.

Оцінка обставин справи та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи

№ 464/3790/16-ц.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із

ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на те, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, вийшовши за межі заявлених позивачкою позовних вимог, апеляційний суд правильно змінив рішення суду в частині розміру стягнутої заборгованості.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що позивачем була надана до суду ксерокопія розписки, яка не в повній мірі відповідає оригіналу спростовуються матеріалами справи, зокрема на аркуші справи 5 міститься оригінал розписки.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться не правильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 22 березня 2018 року в незміненій його частині, та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики та 3 % річних - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень в цій частині відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області

від 22 березня 2018 року, в незміненій його частині, та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 серпня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики та 3 % річних залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко