ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/6858/17

Провадження № 22-ц/818/1623/19

21 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Котелевець А.В., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2018 року (суддя Бородіна Н.М.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , 3-я особа - ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого ПН ХМНО Карташовою С.І. недійсним.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 27.05.2003 року за договором дарування №1-1797 вона отримала від своєї матері - ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 . 26.06.2009 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір дарування №529 вказаної квартири, за яким право власності на квартиру перейшло до відповідача. Під час підписання вона не в повній мірі усвідомлювала наслідки укладеного договору, оскільки на той час їй було лише 16 років. ОСОБА_1 після укладання договору продовжувала проживати разом із батьками в подарованій квартирі, сплачувати комунальні послуги, відповідач ніколи в подарованій квартирі не проживав. Враховуючи її помилку, щодо обставин, які мають істотне значення, відсутність її волевиявлення на дарування квартири, договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч.3 ст. 203 ЦК України, а також є фіктивним.

Представник позивача в судовому зсіданні позов підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.

Третя особа - ОСОБА_3 , у судовому засіданні, через уповноваженого представника та у поданих поясненнях проти задоволення позову заперечувала.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21.12.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідач не проживав у квартирі навіть після укладення договору дарування, не пред`являв жодних вимог щодо виселення та звільнення приміщення. Натомість ОСОБА_1 зі своїми батьками продовжувала проживати у даній квартирі і після укладення вищезгаданого договору.

У відзиві на апелляційну скаргу представник третьої особи зазначив, що позивачем у позовній заяві не наведено жодних доказів на підтвердження перебування позивача під впливом помилки чи обману при укладенні договору дарування спірної квартири.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга адоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що 26.06.2009 року між позивачем, як дарувальником та відповідачем, як обдарованим, був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 11 ч. 2 та статті 328 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ч.1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Доводи позивача про свій юний вік та те, що вона зі своєю родиною після укладення договору дарування продовжувала проживати за адресою спірної квартири, колегією суддів не приймаються.

При вирішенні справи судом першої інстанції було правильно взято до уваги роз`яснення, надані судам у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, за якими відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Із змісту договору дарування від 26.06.2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1502 вбачається, що під час укладання договору особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність ОСОБА_1 спірної квартири перевірено.

Своїм особистим підписом ОСОБА_1 підтвердила, що дарування здійснюється за її доброю волею. Також сторонами підтверджено, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину угоду і і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Згідно положень ч.3 ст. 35 ЦК України повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і яка бажає займатися підприємницькою діяльністю.

За наявності письмової згоди на це батьків (усиновлювачів), піклувальника або органу опіки та піклування така особа може бути зареєстрована як підприємець. У цьому разі фізична особа набуває повної цивільної дієздатності з моменту державної реєстрації її як підприємця.

Згідно наданих приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. документів вбачається, а також визнається позивачем, що на час укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 виповнилося 16 років, вона з 25.06.2009 року була зареєстрована у якості фізичної особи-підприємця, а отже у відповідності до ч. 3 ст. 35 ЦК України набула повної цивільної дієздатності, тобто здатності своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

В чому саме полягала помилка позивача під час укладення договору, вона не зазначила.

Доводи про те, що після укладення договору вона продовжувала разом із свою сім`єю проживати у спірній квартирі та сплачувати комунальні послуги не підтверджено жодним доказом.

Крім того, із довідки дільниці №64 КП «Жилкомсервіс» вбачається, що на час укладання договору зареєстрованих осіб у квартирі не має.

Згідно копії паспорта позивача вбачається, що з 2005 року вана зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що спростовує доводи позивача про відсутність у неї іншого житла.

Не заслуговують на увагу і доводи про фіктивність правочину через відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

У Постанові Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі №522/11043/14-ц, (провадження № 61-5024св18) зазначено, що згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Матеріалами справи встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування відповідач ОСОБА_6 , набувши право власності на спірну квартиру вчиняв дії, які свідчать про виконання ним умов договору, а саме прийняття у дар трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Зокрема, квартира була відчужена відповідачем на підставі договору іпотеки від 13.05.2010 року ОСОБА_7 , який в подальшому продав квартиру третій особі - ОСОБА_3 на підставі договору від 13.04.2016 року.

Вказані обставини також доводять і те, що майно не було збережено у позивача, оскільки у позивача відсутня технічна документація на квартиру.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Належних та допустимих доказів для визнання договору дарування недійсним позивачем не надано, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові через недоведеність позовних вимог.

Що стосується застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, судом першої інстанції зауважено, що питання про його застосування не розглядалося, оскільки вказані вимоги заявила третя особа, тоді як за ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а третя особа у відповідності до ст. 48 ЦПК України не є стороною у справі.

Також, судом обґрунтовано не було прийнято визнання відповідачем позову, оскільки задоволення позовних вимог з цих підстав суперечить закону та порушує права третьої особи, яка на теперішній час є власником спірної квартири.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 травня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

А.В. Котелевець