ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2052/19
Провадження №2/477/882/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Козаченка Р.В.,

із секретарем - Бітюковою С.В.,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за договором дарування, укладеним 31 січня 1995 року між ним та ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх вимог вказував, що вказаний договір був укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Після укладення договору він зареєстрував належним чином своє право власності на будинок і почав ним володіти та користуватися, а в теперішній час вирішив приватизувати земельну ділянку для його обслуговування.

Однак при замовленні проектній організації розроблення технічної документації було з`ясовано, що в договорі дарування його прізвище записано з помилкою - ОСОБА_2, замість ОСОБА_1 і тому йому рекомендовано звернутися до суду для встановлення належності правовстановлюючого документу.

В той же час, оригінал договору дарування був втрачений за невідомих обставин.

Тому, посилаючись на положення ст.ст. 315, 316, 392 ЦК України, просив визнати за ним право власності на вказаний будинок за договором дарування від 31 січня 1995 року.

В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивачка надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, а позов задовольнити.

Від представника відповідача до судового надійшла заява, в якій він позов визнав та не заперечував проти його задоволення.

Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Первісно будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності громадянину ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 серпня 1994 року.

31 січня 1995 року між ним та ОСОБА_1 , тобто позивачем, який на той час проживав по АДРЕСА_2 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 в дар цей житловий будинок.

Договір був належно оформлений в письмовій формі і посвідчений в той же день державним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області.

В подальшому, 07 лютого 1995 року він зареєстрував своє право власності на житловий будинок в комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації».

В теперішній час він вирішив оформити право власності на земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку, для чого 21 лютого 2019 року уклав із Державним підприємством «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» договір на розробку технічної документації із землеустрою.

В то же час, як з`ясувалося, то в договорі дарування від 31 січня 1995 року його прізвище було зазначено з помилкою: « ОСОБА_2 » замість вірного - « ОСОБА_1 ».

Як передбачено ЦПК України в статтях 293, 315 ЦПК України особа може звернутися до суду із заявою в порядку окремого провадження про підтвердження юридичного факту, в тому числі й факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (п. 6).

Однак оригінал договору дарування був втрачений за невідомих обставин, тому встановити належність позивачу його копії, наявної у нього, неможливо, оскільки це законом не передбачено.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний (але не вичерпний) перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі; держава не втручається у здійснення власником права власності; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом; особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Згідно зі ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (Ст. 328 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із паспортом заявника серії НОМЕР_1 , він має повне ім`я (ст. 28 ЦК України) ОСОБА_1 . В паспорті зазначено, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві. Також в цьому документі мається відмітка про те, що він зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , а раніше проживав в АДРЕСА_2 .

Виходячи зі співпадання імені та по батькові, місця проживання покупця та подальшого власника будинку у договорі дарування від 31 січня 1995 року з такими ж даними у паспорті заявника, вбачається, що цей договір дійсно був укладений саме позивачем як покупцем будинку.

Оригінал цього договору дарування був втрачений за невідомих обставин.

Виходячи із зазначених положень ст. 392 ЦК України суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , набутий ним у власність згідно договору дарування від 31 січня 1995 року.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено та підписано 16 жовтня 2019 року.

Суддя Р.В. Козаченко