ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12953/18

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/653/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.

секретар: Поклад Д.В.

Позивач: Комунальне некомерційне підприємство «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської міської ради

Відповідач: ОСОБА_1

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 березня 2019 року у справі за позовом Комунального некомерційного підприємства « Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зобов`язання звільнити жиле приміщення від речей та не перешкоджати в користуванні ним (суддя Коверзнев В.О.), ухвалене 08 год. 48 хв. у м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року Комунальне некомерційне підприємство «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської міської ради звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , а також зобов`язання відповідача звільнити вказану квартиру від особистих речей та не перешкоджати позивачу в користуванні нею. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач вселився в спірну квартиру, що має статус гуртожитку та призначена для проживання лікарів-інтернів, тимчасово, як чоловік ОСОБА_2 , яку було заселено на підставі домовленості між головним лікарем Чернігівської обласної лікарні та першим заступником прокурора Чернігівської області. В 2011 р. ОСОБА_2 разом із дочкою звільнила спірну квартиру, а відповідач, всупереч попередньої домовленості, - звільняти квартиру відмовився. Позивач стверджує, що протягом тривалого часу відповідач не проживає в спірній квартирі без поважних причин і не сплачує за комунальні послуги та за утримання житла, внаслідок чого виникла заборгованість; крім того, він займає квартиру без відповідної правової підстави та не дозволяє вселяти в неї на койко-місце працівників лікарні, чим незаконно створює перешкоди в користуванні квартирою.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 березня 2019 року позов задоволено частково; виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , що має статус гуртожитку і належить Комунальному некомерційному підприємству «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської міської ради без надання іншого жилого приміщення; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з відповідача на користь позивача 1762 грн у відшкодування понесених судових витрат. Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідач вважається таким, що не набув право на квартиру, вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, не підлягають задоволенню. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про зобов`язання відповідача звільнити квартиру від особистих речей та не перешкоджати позивачеві в користуванні квартирою по суті є вимогою про виселення без надання іншого жилого приміщення, що відповідає приписам ст.132 ЖК УРСР. Крім того, судом встановлено, що квартира не є постійним місцем проживання відповідача, а тому виселення з квартири не потягне за собою порушення його житлових прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач на даний час зареєстрований та фактично проживає у кв. АДРЕСА_1 один, що підтверджується письмовими доказами і поясненнями свідків. За доводами ОСОБА_1 , на даний час іншого нерухомого майна на праві власності він не має, а тому виселення з гуртожитку порушує його законні права та інтереси. Відповідач вказує, що матеріали справи не містять жодних доказів вчинення ним позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням та наявності підстав, передбачених чинним законодавством, для виселення. Також ОСОБА_1 посилається, що у даному випадку не можуть бути застосовані приписи ст.ст.125, 127, 130, 132 ЖК УРСР, оскільки відповідач у трудових відносинах із позивачем ніколи не перебував. Відповідач зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимога про виселення не ставилася. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги заявлені неналежним позивачем, оскільки позивач не надав жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що саме КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» є власником будинку АДРЕСА_1 або хоча б його балансоутримувачем і які права та інтереси лікарні порушує відповідач своїм проживанням у спірному житловому приміщенні.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що рішенням № 227 виконкому Деснянського районної ради дептутатів трудящих м.Чернігова від 16 серпня 1974 року затверджено списки на заселення житлових будинків, зокрема 100-квартирного по АДРЕСА_1 , побудованого за централізованими держкапвкладеннями (а.с.15-16 т.1).

Згідно листа виконавчого комітету Чернігівської міської ради №3-24/16-4610 від 07.07.2012 року у відповідності до рішення виконкому Чернігівської обласної ради депутатів трудящих від 7.03.68 року №150 дозволено обласній лікарні 60 однокімнатних квартир використовувати під гуртожиток для інтернів (а.с.14 т.1).

Відповідно до наказу Управління охорони здоров`я Чернігівської облдержадміністрації №199 від 09.08.2013 року наказано головному лікарю КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» взяти на баланс КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» 60 квартир за адресою: АДРЕСА_1 ( квартири №1-40, 61, 63, 66, 67, 69, 74-77, 82-85, 90-93, 98-100); вжити заходів щодо надання статусу гуртожитку 60 квартирам за адресою: АДРЕСА_1 ( квартири №1-40 , 61 , 63, 66, 67, 69, 74-77, 82-85, 90-93, 98-100) (а.с.29 т.1).

21 квітня 2003 року перший заступник прокурора області звернувся до головного лікаря обласної лікарні з клопотанням про надання для проживання в гуртожитку прокурору відділу прокуратури області ОСОБА_2 (а.с.86 т.1).

ОСОБА_2 була зареєстрована в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 з 20 травня 2003 року по 01 травня 2004 року. , з 20 липня 2004 року по 20 липня 2005 року, з 29 вересня 2005 року по 4 жовтня 2005 року, з 27 листопада 2007 року по 26 грудня 2007 року (а.с.60, 60 зворот т.1).

18 грудня 2008 року ОСОБА_2 звернулась до головного лікаря обласної лікарні із заявою про продовження терміну проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , а також терміну реєстрації її, чоловіку та доньці - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.85 т.1).

Згідно витягу з протоколу №77 від 18.12.2008 року первинної профспілкової організації КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» надана згода адміністрації лікарні про продовження тимчасового проживання прокурора Чернігівської прокуратури області ОСОБА_2 з сім`єю в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.84 т.1).

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 були зареєстровані в гуртожитку по АДРЕСА_1 з 28 січня 2009 року (а.с.58-60 т.1).

01 березня 2011 року між КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» (наймодавець) та ОСОБА_2 (наймач) було укладено договір найму житла, згідно умов якого наймодавець надає наймачу та членам його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_3 житло: квратиру однокімнатну по АДРЕСА_1 (а.с.57 т.1). Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 вказаного договору він набуває чинності з дати підписання і діє до 31 грудня 2011 року. Строк дії договору подовжується на термін, на який він був укладений, якщо жодна із сторін не подала письмової заяви про припинення Договору за 30 календарних днів до його закінчення. Цей Договір може бути розірвано з ініціативи будь-якої сторони за наявності умов і в порядку, передбачених законодавством.

ОСОБА_2 разом з донькою були зняті з реєстрації в гуртожитку з 20 вересня 2011 року, вибули у кв. АДРЕСА_7 (а.с.59). ОСОБА_1 залишився зареєстрованим в гуртожитку.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2009 року (а.с.82-83 т.2). Зі змісту вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що покупець ОСОБА_2 1/2 частину квартири купує за свої особисті кошти, що підтверджує її чоловік ОСОБА_1 своєю заявою, посвідченою нотаріально. ОСОБА_1 нерухомого майна на праві власності не має (а.с.84).

Відповідно до Розділу II Положення про гуртожиток комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна лікарня», затвердженого 14 серпня 2012 року, жила площа в гуртожитку надається за зверненням, яке розглядається на засіданні комісії по вселенню в гуртожиток, до складу якої включаються представники адміністрації лікарні і профспілкової організації та погоджується головним лікарем закладу. Спільне рішення, яке приймається комісією по вселенню в грутожиток, є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Користування жилим приміщенням у гуртожитку здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, укладеного в письмовій формі на підставі спільного рішення (крім медичних працівників, які проходять курси, навчання, семінари).

Рішенням Чернігівської обласної ради №34-16/VII від 20 грудня 2018 ркоу реорганізовано комунальний лікувально-профілактичний заклад «Чернігівська обласна лікарня» шляхом перетворення у комунальне некомерційне підприємство «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради (а.с.127-128 т.1).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що на сьогоднішній день договір найму спірного житла від 01 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня», є чинним, оскільки відповідно до його умов жодна із сторін договору не подавала письмової заяви про припинення договору і не виявляла ініціативу щодо його розірвання, отже строк дії договору продовжувався на термін, на який він був укладений.

Надані копії листів-претензій, які позивач направляв на адресу ОСОБА_1 стосувались несплати за конунальні послуги та виселення в зв`язку з наявністю такої заборгованості. На час розгляду даної справи Комунальне некомерційне підприємство «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської міської ради скористалось своїм правом та звернулось до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за спожиті послуги.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ОСОБА_1 вселився до кімнати АДРЕСА_1 на законних підставах, зі згоди адміністрації лікарні, тривалий час користувався цим житлом, отже його право користування вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зобов`язання звільнити жиле приміщення від речей та не перешкоджати в користуванні ним.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, у відповідності до ч.13 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 06 березня 2019 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зобов`язання звільнити жиле приміщення від речей та не перешкоджати в користуванні ним.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради (, 14029, м. Чернігів, вул. Волковича 25) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 2643 грн в повернення судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, що обчислюються з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 4 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: