ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/556/19 Доповідач - Хома М.В.
Категорія - 308030000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів Дикун С. І., Сташків Б. І.,

секретар - Сович Н.А.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2019 року, повний текст якого складено 19 квітня 2019 року, ухвалене суддею Ромазан В.В. у цивільній справі №607/19131/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та просив примусово зняти її з реєстраційного обліку в даній квартирі.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником вищевказаної квартири. Крім нього, у квартирі зареєстровані: колишня дружина - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_4 Відповідачка протягом значного часу у квартирі не проживає, у зв`язку із чим у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, що порушує його права.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що квартира є спільним сумісним майном сторін, набутим за час перебування у шлюбі, відповідач не втратила право власності на дану квартиру, а тому не може бути позбавлена права на користування нею.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконними та необґрунтованим, оскільки у позовній заяві питання про позбавлення відповідача права власності на майно не ставилось, а тому наявні усі передбачені законом підстави для застосування ст. 405 ЦК України, та відповідно для задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони із 19 листопада 1988 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 серпня 2012 року.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 29 вересня 1998 року, виданого виконкомом Тернопільської міської ради народних депутатів м. Тернопіль, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі розпорядження міської адміністрації Тернопільської міської ради народних депутатів №174 від 02.03.1994 р.

Із змісту розпорядження міської адміністрації Тернопільської міської ради народних депутатів №174 від 02.03.1994 р. вбачається, що квартиру АДРЕСА_1 надано на склад сім"ї 3 особи. Одночасно з визнанням за ОСОБА_1 права власності на зазначену квартиру вирішено зняти його з обліку.

З 21 вересня 1994 року у вказаній квартирі були зареєстровані позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_4 , що підтверджується будинковою книгою.

Враховуючи те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 виникло за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 та до набрання чинності Сімейним кодексом України, а відтак до даних відносин підлягає застосуванню ст. 22 КпШС Української РСР.

Згідно зі статтею 22 КпШС Української РСР, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, хоча титульним власником квартири АДРЕСА_1 зазначений ОСОБА_1 , проте квартира є спільною сумісною власністю сторін, так як набута під час шлюбу.

Докази, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_2 , у матеріалах справи відсутні. Поділ спільного майна подружжя не проводився.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ч.2 ст. 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є співвласником цієї квартири.

За таких обставин факт відсутності відповідачки ОСОБА_2 у спірній квартирі з 2000 року не має правового значення і не є підставою для визнання співвласника квартири таким, що втратив право користування цією квартирою.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не ставить питання про позбавлення відповідачки права власності на майно, набуте за час шлюбу, але оскільки вона без поважних причин з 2000 року не проживає у квартирі, позивач бажає захистити своє порушене право у спосіб, передбачений чинним законодавством, зокрема, ч.2 ст. 405 ЦК України, колегія суддів оцінює критично, так як положення ч.2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Чинним законодавством не передбачено можливості позбавлення співвласника квартири права користування цією квартирою з підстав непроживання у ній, незалежно від строку і причин відсутності співвласника.

Законодавець чітко визначив коло осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановлених ст. 405 ЦК України. Цими особами є: член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Вказана норма матеріального права не передбачає можливості визнання особи, якій житловий будинок чи квартира належить на праві спільної сумісної власності, такою, що втратила право користування цим житловим будинком, оскільки це є порушенням статті 41 Конституції України.

Рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 5 червня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи