КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 760/6509/18 Головуючий у 1 інстанції: Коробенко С.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 21 лютого 2019 року у складі судді Коробенка С.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Публічного акціонерного товариства «Київгаз», Департамент з питань архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради, про зобов`язання перенести газову трубу, усунення перешкоди у користуванні відмосткою будинку, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за участю представників ПАТ «Київгаз» здійснити заходи по перенесенню (демонтажу) частини газової труби, розташованої на зовнішній стіні кімнати АДРЕСА_2 , яка виходить в бік земельної ділянки відповідачів та зобов`язати відповідачів надати ОСОБА_3 вільний доступ до відмостки, яка розташована біля зовнішньої стіни його кімнати квартири АДРЕСА_2, шляхом демонтажу частки паркану, розташованого на цій відмостці.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 мешкає у квартирі АДРЕСА_2 і є співвласником будинку та земельної ділянки за вказаною адресою.

Позивач вказував, що зазначений будинок та земельна ділянка належить на праві приватної власності відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач вказував, що свого часу його батьки проводили добудову будинку, в результаті чого одна з кімнат з вікном своєю зовнішньою стороною почала виходити на територію земельної ділянки відповідачів. Аналогічну добудову було зроблено покійними родичами відповідачів. На той час таке становище прибудов задовольняло обох власників будинку - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , і претензій, вимог в усній чи письмовій формі вони не виказували.

Зазначав, що 29 липня 1963 pоку його батьки уклали Договір №212 з конторою «Спецгазмонтаж» Управління газового господарства м. Києва на проведення газифікації квартири АДРЕСА_2 .

25 січня 1972 року після проведеної добудови та реконструкції своєї половини будинку його батьки склали Договір №246 з СМУ «Спецгазстроймонтаж» на проведення монтажних робіт по газифікації квартири АДРЕСА_2 .

У подальшому, як вказував позивач, сусідка ОСОБА_5 звернулася до його батьків з проханням дозволити приєднатися до газопровідної мережі, розташованої на зовнішній стіні квартири АДРЕСА_2 з метою користування природним газом, і таку згоду вона отримала.

Після здійсненого такого приєднання користування сусідкою газом оформлене Договором з Міжрайонною виробничо-експлуатаційною конторою №1 Управління газового господарства міста Києва від 19.03.1975 року.

Позивач також вказував, що на даний час будинок, збудований у 1953 році, потребує ремонту зовнішньої стіни, частина якої виходить в бік земельної ділянки відповідачів, і для проведення штукатурних робіт виникає необхідність демонтажу газової труби, прокладеної свого часу по зовнішній стіні квартири №1 до приміщення квартири №2 . Добровільно відповідачі відмовляються демонтувати газову трубу, а тому позивач просив суд зобов`язати їх зробити це у встановленому порядку.

Крім того, позивач вказував, що необхідним є проведення і ремонту відмостки під зовнішньою стороною квартири, яка належить позивачу, але фактично перебуває на земельній ділянці, належній відповідачам.

Проте, на сьогодні він не має доступу до неї, оскільки відповідачами був встановлений паркан впритул до стіни будинку, і частина відмостки із зовнішньої сторони стіни його квартири є відгородженою.

У зв`язку з цим позивач також просив зобов`язати відповідачів демонтувати паркан для забезпечення доступу до відмостки будинку та її ремонту.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 21 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 у доступі до зовнішньої сторони кімнат 1-5 та 1-6 будинку АДРЕСА_2 , які перебувають у його фактичному користуванні, для догляду за будівлею та здійснення її поточного ремонту шляхом знесення (демонтажу) примикаючого до стіни будівлі частини паркану довжиною 1 метр від стіни.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 640 гривень (по 320 гривень з кожної).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що утримання будинку в належному стані, в тому числі ремонт зовнішніх стін та влаштування відмостки, є не тільки правом, а й обов`язком позивача. При цьому, враховуючи, що будинок перебуває у спільній власності сторін, цей обов`язок покладений і на відповідачів.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 , розташований одноповерховий приватний житловий будинок, який фактично складається з двох квартир:

- квартири №1 , до складу якої згідно з технічним паспортом від 27.01.2012 входять кімнати: 1-1 (кухня), 1-2 (коридор), 1-3, 1-4, 1-5, 1-6 (житлові кімнати), 1-7 (туалет);

- квартири №2 , до складу якої входять кімнати: 2-І (тамбур), 2-1 (коридор), 2-2 (туалет), 2-3 (кухня), 2-4 (ванна), 2-6, 2-7, 2-8 (житлові кімнати).

Фактичне користування між співвласниками даним будинком було визначене рішенням Народного суду 3 дільниці Залізничного району від 26.01.1956 року, згідно з яким приміщення, яким на сьогодні відповідають кімнати №1-3 та 1-4 були передані ОСОБА_6 згідно з її Ѕ часткою у праві власності на будинок, в той час як інша частина будинку залишалася ОСОБА_5 (а.с.11).

Судом також встановлено, що за вказаною адресою обліковуються дві земельні ділянки, одна з яких площею 0,0324 га (кадастровий номер 72:415:0016), що примикає до приміщень квартири 1 будинку, була передана у власність ОСОБА_6 , а друга - площею 0,0290 га (кадастровий номер 72:415:0016) розташована під частиною будинку, зайнятою приміщенням квартири №2 , та перебуває у користуванні Відповідачів.

ОСОБА_3 є власником 1/6 частини будинку та 1/3 частини земельної ділянки, які отримав в порядку спадкування після ОСОБА_6 . Спадщина на інші частки у праві власності на майно, які належали на момент смерті ОСОБА_6 , не оформлена.

ОСОБА_2 є власником 2/6 частин, а ОСОБА_1 - власником 1/6 частини будинку, яким відповідають приміщення квартири

№2 будинку. Встановлено , що прокладка зовнішніх газопроводів до квартири АДРЕСА_3 передбачає розміщення труби по зовнішній стіні приміщень квартири №1 будинку. Така проектна документація була погоджена усіма співвласниками будинку на момент її затвердження, і відповідає проектно-виконавчій документації.

Отже, як вірно вважав суд, відповідачами не здійснено жодних дій, які призвели до порушення прав позивача на користування своїм майном та його утримання.

Також позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що наявність на зовнішній стороні будинку газової труби перешкоджає йому у здійсненні необхідних ремонтних робіт, пов`язаних з належним утриманням та ремонтом стіни. Труба є наявною і даний факт ніким не заперечується. Разом з тим, висновок про те, що труба заважає ремонту стіни і єдиним способом для його проведення є її обов`язковий демонтаж, є суто формальним твердженням позивача, яке належним чином не підтверджене.

За наведених обставин суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідачів демонтувати частину газової труби, яка проходить по стіні будинку із зовнішньої сторони квартири №1 .

Як вбачається з копії технічного паспорту від 27.01.2012 року та плану земельної ділянки (72:415:0014), якою користуються відповідачі, остання примикає до будівлі «А» таким чином, що зовнішня сторона стіни кімнат 1-5 та 1-6, власником яких є позивач, розташована саме на ній, і по лінії розмежування земельних ділянок відповідачами споруджений паркан впритул до зовнішньої стіни будинку таким чином, що позивач ОСОБА_3 не має доступу ні до зовнішньої стіни своїх кімнат, ні до відмостки будинку під ними.

Відмостка (вимощення) приватного житлового будинку є невід`ємною його частиною в складі прибудинкової території, влаштування якої визначається проектним рішенням забудови відповідно до ДБН В.2.2.-15-2005 «Здания и сооружения. Жилые здания. Основные положения» і належить власнику будівлі.

Відмостка (вимощення) по периметру будівель є складовою фундаменту і являє собою водонепроникну смугу і повинна щільно примикати до цоколя будівлі. Її основне завдання - це захист фундаментних конструкцій будівлі від руйнування паводковими та дощовими водами.

Згідно з ч.1 ст. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст.322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, утримання будинку в належному стані, в тому числі, ремонт зовнішніх стін та влаштування відмостки, є не тільки правом, а й обов`язком позивача, а з врахуванням того, що будинок перебуває у спільній власності сторін, то цей обов`язок як вірно вважав суд, покладений і на відповідачів.

За ч.ч.4, 5 статті 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам інших громадян.

Суд прийшов до правильного висновку, що влаштування відповідачами паркану, який перешкоджає позивачу у здійсненні ним дій, пов`язаних у триманням належного йому майна, є порушенням його прав, а тому вимоги позивача про їх захист підлягали до задоволення.

Державними будівельними нормами (ДБН 360-92**) передбачено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м., а тому суд вірно вважав достатнім зобов`язання відповідачів демонтувати частину влаштованого ними паркану на відстані до 1 метру від зовнішньої сторони будинку для забезпечення належного захисту прав позивача на утримання будинку.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а так як до задоволення підлягала одна вимога ОСОБА_3 , то стягненню в рівних долях з відповідачів підлягали судові витрати в сумі 640 гривень.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційні скарги не містять.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: