ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року

м. Харків

справа № 643/7859/18

провадження № 22-ц/818/2053/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 17 жовтня 2018 року у складі судді Харченко А.М., -

установив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 4 268 грн. 10 коп. заборгованості за комунальні послуги та 704 грн. судового збору.

В обґрунтування посилалася на те, що на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 08.12.2014 ОСОБА_2 набув право власності на 7/12 частин квартири АДРЕСА_1 . 15 червня 2015 року відповідач зареєстрував своє право власності на вказану частину квартири. З цього часу ОСОБА_2 ухиляється від сплати комунальних послуг. Весь тягар утримання квартири АДРЕСА_1 (надалі Квартира) несе позивач як співвласниця вказаної нерухомості за заповітом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 268 грн. 10 коп. заборгованості за комунальні послуги та 704 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що незважаючи на законодавчо встановлений обов`язок ОСОБА_2 утримувати належне йому на праві спільної часткової власності майно, він від обов`язку сплати за комунальні послуги ухиляється. Тому з нього підлягає стягненню в порядку регресу сума сплачених позивачем коштів на утримання квартири і її опалення пропорційно розміру належної йому частини квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неправильність установлення обставин, що мають значення для справи. Вказує на те, що ОСОБА_1 перешкоджає йому користуватися Квартирою, чинить йому перешкоди у вселенні. Про розгляд справи в суді першої інстанції відповідач не знав, оскільки ОСОБА_1 це від нього приховала.

ОСОБА_1 у відзиві проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. Посилалася на те, що згідно акта державного виконавця від 09.09.2015 ОСОБА_2 був вселений до Квартири в примусовому порядку. При цьому співвласник майна зобов`язаний його утримувати. Про розгляд цивільної справи він знав, оскільки отримує пенсію на поштовому відділенні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 є власницею 5/12, а відповідач ОСОБА_2 власником 7/12 частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується даними рішення Московського районного суду м. Харкова від 08.12.2014, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 27, 15 - 16).

Згідно наданих копій квитанцій про сплату за комунальні послуги ПАТ «Мегабанк» позивач з січня 2015 року особисто сплачувала комунальні послуги за вищезазначеною адресою. А саме, нею було сплачено за утримання квартири - 2729 грн. та за опалення квартири - 6146 грн., а всього 9167 грн. (а.с. 4 - 8).

Згідно пояснень позивачки в суді апеляційної інстанції вищезазначені копії квитанцій містять прізвище її покійної матері - ОСОБА_4 тому, що після прийняття спадщини після смерті останньої особовий рахунок не переоформлявся, а в графі « підпис платника» міститься підпис позивачки. Відповідачем зазначені пояснення не спростовані.

Співвласник квартири - ОСОБА_2 за комунальні послуги не сплачує. В судовому засіданні пояснив, що вимушено змінив своє місце проживання, оскільки через сварку з донькою та онукою покинув Квартиру і не може до неї вселитися.

Згідно ст. 322 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому з аналізу вказаної статті вбачається, що власник квартири повинен утримувати своє житло незалежно від того, мешкає він у ньому чи ні.

Відповідно ч.1 та ч. 2 ст. 355, ст. 360 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників, належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України).

За змістом частини 4 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регресу) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, як що інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

З наданого позивачкою розрахунку заборгованості (а.с. 14) вбачається, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути із розрахунку вартості утримання 7/ 12 частин від загальної площі Квартири 44,1 кв.м., що становить 4 268 грн. 10 коп., з яких: 1 312 грн. 57 коп. - оплата послуг за квартиру та 2956 грн. 04 коп. - послуг за центральне опалення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача в порядку регресу 4 268 грн. 10 коп. Проте допустив порушення норм процесуального права, що відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення, а саме, розглянув справу за відсутності відповідача не повідомленого про час та місце судового розгляду своєчасно та належним чином.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції Яндульський Е.Б. проти позову заперечував, посилаючись на не проживання в належній йому Квартирі в результаті протиправних дій позивачки. Проте згідно акту державного виконавця від 09.09.2015 (а.с. 78) ОСОБА_2 на виконання виконавчого листа виданого 10.08.2015 було вселено до Квартири.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Доказів відповідного документального оформлення щодо фактичного не проживання відповідача у Квартирі матеріали справи не містять, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову.

Разом з тим, сплачений ОСОБА_1 судовий збір не підлягає стягненню з ОСОБА_2 , оскільки згідно пункту 9 частини першої статті 5 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується частиною 6 ст. 141 ЦПК України відповідно до якої, у разі, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Такий висновок узгоджується із позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України по справі № 6-1544цс17 від 18.10.2017.

Згідно копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12ААА № 123571 з 19.01.2016 ОСОБА_2 є інвалідом другої групи безстроково (а.с. 49), тому понесені ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору підлягають компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2018 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце народження: м. Ізюм Харківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , місце народження: м. Харків, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість за комунальні послуги у розмірі 4 268 (чотири тисячі двісті шістдесят вісім) гривень 10 (десять) копійок.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 червня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний