Провадження № 22-ц/812/1735/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Миколаїв

справа № 489/4030/17-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Новосел»

про захист трудових прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду Миколаївської області, ухвалене 28 вересня 2018 року суддею Тихоновою Н.С. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено того ж дня),

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСББ «Новосел» про захист трудових прав.

Позивачка зазначала, що з 1 травня 2005 року працювала головним бухгалтером ОСББ «Новосел». 14 квітня 2013 року вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 1 травня 2013 року, але фактично продовжувала виконувати свої обов`язки до 15 травня 2013 року. При судовому розгляді іншого трудового спору, а саме 27 липня 2017 року, вона дізналась, що наказом № 3 від 28 квітня 2013 року її звільнено з роботи за власним бажанням з 30 квітня 2013 року.

Посилаючись на те, що наказ підписано неповноважною на той час особою, невірно зазначена дата звільнення, а тому і не виплачені всі суми, які підлягають виплаті при звільненні, ОСОБА_2 Т ОСОБА_3 просила поновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ № 3 від 28 квітня 2013 року, змінити дату звільнення на дату фактичного розгляду справи, стягнути заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 квітня 20134 року по день здійснення розрахунку.

Представник ОСББ «Новосел» позов не визнав, посилаючись на пропуск позивачкою строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору та відсутність підстав для його поновлення. До того ж обставини, на які посилається ОСОБА_2 Т ОСОБА_3 як підстави позову, а саме наявність трудових відносин між позивачкою та об`єднанням у період з 1 по 15 травня 2013 року, підписання наказу неповноважною особою тощо вже оцінені судом при розгляді іншого трудового спору, а висновки щодо них викладені в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанції, що набули законної сили.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Судове рішення мотивовано тим, що позивачка не довела неправильності дати свого звільнення, зазначеного в наказі №3 від 28 квітня 2013 року, а саме з 30 квітня, а також не довела факт підписання наказу неповноважною особою, а саме ці факти були підставою вимог про стягнення з відповідача грошових сум. При цьому судом не встановлено достовірних та достатніх доказів своєчасного вручення ОСОБА_2 Т ОСОБА_3 наказу від 28 квітня 2013 року, що вплинуло на висновок щодо дотримання позивачкою строків, передбачених статтею 233 КЗпП.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 Т ОСОБА_3 просила рішення скасувати та задовольнити її позов в частині скасування наказу про звільнення, зміни дати звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Апелянтка не погодилась з висновком суду про відсутність порушень трудового законодавства при винесенні наказу № 3 від 28 квітня 2013 року в частині дати звільнення та повноважень особи, яка його підписала, а належну оцінку цих обставин вважала достатньою підставою для задоволення її вимог в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСББ «Новосел» наголошував на тих обставинах, які були підставою заперечень проти позову, вважаючи висновки суду обгрунтованими, а доводи апелянтки безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК справа розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення за таких підстав.

Відповідно до статті 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, у письмові формі, та оформлюється наказом або розпорядженням власника підприємства або уповноваженим ним органом.

Правилами статті 38 КЗпП встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім певних випадків.

Розрахунок зі звільненим працівником провадиться в день звільнення (статті 47, 116 КЗпП), а порушення цього обов`язку є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (статті 117 КЗпП).

Відповідно до змісту статті 235 КЗпП підставою для стягнення середнього заробітку є також поновлення працівника на роботі у разі його звільнення без законних підстав (частина 2) та затримка у видачі трудової книжки (частина 4).

З матеріалів справ вбачається, що з 1 травня 2005 року ОСОБА_1 працювала бухгалтером ОСББ «Новосел». 15 квітня 2013 року вона подала заяву про звільнення її з займаної посади за власним бажанням з 1 травня 2013 року (а.с.81). Обіймаючи посаду бухгалтера, ОСОБА_1 особисто здійснила розрахунок грошових сум, які мала отримати при звільненні, та отримала ці кошти станом на 30 квітня 2013 року.

Наказом № 3 від 28 квітня 2013 року, підписаним ОСОБА_4 як новобраним головою правління ОСББ «Новосел», позивачку звільнено з посади бухгалтера за власним бажанням з 30 квітня 2013 року (а.с.80).

Факт отримання заробітної плати за квітень 2013 року та компенсаційних виплат при звільненні ОСОБА_2 Т ОСОБА_5 . підтвердила (а.с.51).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась, як на підставу своїх вимог, насамперед на факт виконання нею трудових обов`язків у період з 1 по 15 травня 2013 року. На цьому факті ґрунтуються її вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним, зміна дати звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати з відповідними компенсаціями та середнього заробітку.

Проте, судом встановлено, що у червні 2016 року ОСОБА_1 вже зверталась з позовом до ОСББ «Новосел», в якому просила суд встановити факт перебування у фактичних трудових відносинах з об`єднанням з 1 по 15 травня 2013 року, стягнути невиплачену заробітну плату за цей період, компенсаційні виплати, пов`язані з несвоєчасною виплатою, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 лютого 2017 року (а.с.57-59), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26 липня 2017 року (а.с.63-69) та постановою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року (а.с.172-173), у задоволенні позову ОСОБА_2 Т ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні її першого позову, суди виходили з того, що ОСОБА_1 не довела належними та достатніми доказами відсутність її волевиявлення на звільнення, а також факт продовження трудових відносин після звільнення (з 1 по 15 травня 2013 року). Недоведеність цих фактів стала підставою для відмови у задоволенні й грошових вимог позивачки - недонарахованої заробітної плати з компенсаційними виплатами, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Судом також було встановлено той факт, що на час винесення наказу №3 від 28 квітня 2013 року посаду голови ОСББ «Новосел» обіймала ОСОБА_4 (а.с.66).

Отже обставини щодо виконання позивачкою трудових обов`язків в об`єднанні у період з 1 по 15 травня 2013 року, а також повноваження особи, яка підписала наказ про звільнення, вже були предметом судового розгляду і виводи щодо них наведені в судових рішеннях, що набрали законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК обставини, які встановлені стосовно певної особи рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, при розгляді іншої справи не доказуються, тобто є преюдиційними.

В цій справі преюдиційним є факт відсутності трудових відносин між сторонами з 1 по 15 травня 2015 року та наявність у підписанта наказу №3 від 28 квітня 2013 року належних повноважень на звільнення працівників.

Докази, які надавала ОСОБА_2 Т ОСОБА_3 суду першої та апеляційної інстанції преюдиційного характеру цих обставин змінити не можуть.

Не може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_2 Т ОСОБА_3 й посилання на те, що вказана в наказі дата звільнення (з 30 квітня 2013 року) суперечить змісту її заяви, в якій вона просила її звільнити з 1 травня 2013 року.

Так, відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, МЮ України, МСЗН України від 29.07.93 р. № 58 останній день роботи є днем звільнення працівника.

Намір ОСОБА_1 припинити трудові відносини з наступного дня після 30 квітня 2013 року підтверджується її заявою до ОСББ «Новосел» про зайняття посади двірника саме з 1 травня 2013 року (а.с.127).

Встановлене свідчить, що звільнення позивачки наказом №3 від 28 квітня 2013 року з 30 квітня 2013 року, який є останнім днем її роботи, фактично відповідає її волевиявленню та фактичному змісту її заяви про звільнення за власним бажанням.

Отже, доводи апелянта про незаконність наказу №3 від 28 квітня 2013 року, необхідність його скасування та порушення її трудових прав є непереконливими.

Не встановивши незаконності наказу № 3 від 28 квітня 2013 року в частині дати звільнення та повноважень підписанта, судом не встановлено і підстав для стягнення середнього заробітку.

Підставою для його стягнення ОСОБА_1 зазначає вимушений прогул, яким вважає час з 30 квітня 2013 року по час ухвалення судового рішення.

Проте, під вимушеним прогулом необхідно розуміти час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором та отримувати заробітну плату.

Але на такі обставини апелянт навіть не посилалась, а вимог про поновлення на роботі ОСОБА_2 Т ОСОБА_5 . не заявляла.

Не встановлено судом і іншої підстави для стягнення середнього заробітку факту затримки розрахунку при звільненні, оскільки заборгованість по виплаті будь-яких грошових сум на час звільнення ОСОБА_1 не встановлена.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність порушень трудових прав позивачки, вірно застосував норми трудового законодавства та повно виклав свої висновки в мотивувальній частині судового рішення.

Висновки суду щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору (стаття 2333 КЗпП) сторони не оспорюють.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише зводяться до незгоди з цими висновками, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська