ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1029/19 Справа № 194/552/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Соколова Ю. І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2018 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПривактБанк до ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк, яке з 21 травня 2018 року змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк, (далі АТ КБ ПриватБанк) звернулось до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1І.Г огли, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 24 квітня 2008 року між АТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_4І.Г огли укладено кредитний договір №DNQTGA00000217, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 48.900 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Вказували, що договір було укладено на строк до 24 квітня 2018 року.

Зазначали, що з метою забезпечення належного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки.

Посилаючись на те, що умови договору порушені, оскільки виникла заборгованість за кредитним договором, яка своєчасно не погашена, чим порушуються їхні права, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1І.Г огли та ОСОБА_3 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 11.741 долар США 72 центи з яких: 8.672 долара США 43 центи заборгованість за тілом кредиту; 703 долари США 88 центів заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 36 доларів США 51 цент заборгованість по комісії та 2.328 доларів США 90 центів пеня.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2018 року позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_1І.Г огли, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги банку залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив позовні вимоги банку та наголошував на тому, що в матеріалах справи є довідка, з якої вбачається, що заборгованість за спірним кредитним договором відсутня, а суд безпідставно не взяв її до уваги.

Позивач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, що 24 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого являється ПАТ КБ «ПриватБанк», який в подальшому змінив назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1І.Г. огли укладений кредитний договір №DNQTGA00000217.

За умовами договору позичальник ОСОБА_1І.Г. огли отримав кредит на строк з 24 квітня 2008 року по 24 квітня 2018 року у розмірі 48.900 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,96% річних від суми резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного Договору.

Терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, пені встановлюється сторонами встановлено - 5 років.

Для виконання умов цього договору банк відкрив позичальнику рахунок: №2955 (т.1 а.с.16-20).

В забезпечення належного виконання зобовязань за договором №DNQTGA00000217, 24 квітня 2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

За умовами договору поруки ОСОБА_3 взяла на себе зобовязання відповідати у повному обсязі по зобовязанням ОСОБА_1І.Г. огли, визначеним кредитним договором (т.1 а.с.21).

Відповідачі умови договору належним чином в установлені строки та розмірі не виконували, у звязку з чим банком на адресу відповідачів скеровані досудові повідомлення від 31 березня 2016 року за вих.№30.1.0.0/2-899 (т.1 а.с.13,14).

Вимоги досудових повідомлень відповідачами залишені без реагування та належного виконання.

Станом на 26 квітня 2018 року за спірним кредитним договором виникла заборгованість у загальному розмірі 11.741 долар США 72 центи (що за курсом НБУ станом на 26 квітня 2018 року становить 308.454 грн.98 коп.), з яких: 8.672 долара США 43 центи заборгованість за тілом кредиту; 703 долари США 88 центів заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 36 доларів США 51 цент заборгованість по комісії та 2.328 доларів США 90 центів пеня.

Задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у звязку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За правилами статей 526,530,610 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (тут і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобовязанням.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18).

Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що між банком та ОСОБА_1І.Г. огли укладено кредитний договір (т.1 а.с.16-18,19-20), за яким, згідно з розрахунком заборгованості (т.1 а.с.7-11) та деталізованою випискою за кредитним договором (т.2 а.с.3-13), утворилась заборгованість у загальному розмірі 11.741 долар США 72 центи з яких: 8.672 долара США 43 центи заборгованість за тілом кредиту; 703 долари США 88 центів заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 36 доларів США 51 цент заборгованість по комісії та 2.328 доларів США 90 центів пеня.

Також наявність кредитних зобовязань підтверджується меморіальними ордерами (т.2 а.с.14-211), з яких вбачається факти сплат за спірним кредитним договором.

Договір поруки, підписаний відповідачем ОСОБА_3, свідчить про те, що вона поручилась за належне виконання ОСОБА_1І.Г. огли усіх зобовязань, які виникають з кредитного договору №DNQTGA00000217 (т.1 а.с.21).

Кредитний договір та договір поруки підписані сторонами, які досягли домовленості з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.

Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки наданих банком розрахунків, установив наявність заборгованості за спірним кредитним договором, у звязку з чим правильно застосувавши вищевказані норми матеріального права до спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для солідарного стягнення саме цієї суми з відповідачів, як з позичальника та поручителя.

Вказаний розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов'язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості.

Відповідачі вказаних розрахунків не спростували, власних розрахунків не навели.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що зобовязання за спірним кредитним договором припинені, що підтверджується копією довідки від 16 березня 2012 року, в якій зазначено, що заборгованості по кредитному договору №№DNQTGA00000217 немає, дата закриття кредиту 21 грудня 2019 року (т.1 а.с.89), не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються документами, наданими позивачем, які підтверджують факт наявності заборгованості.

Крім того, позичальник здійснював погашення заборгованості за спірним кредитним договором після 21 грудня 2009 року, що також спростовує його доводи стосовно закриття кредитного договору у звязку з відсутністю заборгованості за ним.

Банк наголошував, що даної довідки не видавав.

Оригіналу даної довідки суду апеляційної інстанції надано не було.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6