Справа № 758/6333/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюк В.В., за участю секретаря судового засідання Добривечір А.О., представника позивача Богуцького І.О., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_1 , про стягнення страхового відшкодування та завданої внаслідок ДТП шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

15.05.2017 р. ОСОБА_2 (надалі за текстом - позивач) звернулася в Подільський районний суд м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (надалі за текстом - відповідач 1), ОСОБА_1 (надалі за текстом - відповідач 2, а разом - співвідповідачі), в якому просила стягнути з відповідача 1 на її користь страхове відшкодування у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень та з відповідача 2 матеріальний збиток у розмірі 68 545 (шістдесят вісім тисяч п`ятсот сорок п`ять) гривень 06 копійок.

В обґрунтування позову зазначила про те, що 21.10.2016 р. на дорозі Київ-Чоп 25 км. в межах Києво-Святошинського району Київської області відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі за текстом - ДТП) за участю транспортного засобу «BMW 320», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідача 2 та транспортного засобу «Opel Astra Н», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що на праві приватної власності належить позивачу. Внаслідок зіткнення означені транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області винним у вчиненні правопорушення, внаслідок якого настала означена ДТП визнано відповідача 2. На місці ДТП відповідач 2 повідомив потерпілих осіб, що його цивільно-правова відповідальність перед третіми особами не застрахована. 21.10.2017 р. водій транспортного засобу «Opel Astra Н», д.н.з. НОМЕР_2 на момент ДТП ОСОБА_3 подав до МТСБУ повідомлення про ДТП, а 23.10.2017 р. позивач як власник пошкодженого транспортного засобу «Opel Astra Н», д.н.з. НОМЕР_2 подала до МТСБУ заяву про відшкодування шкоди.

23.11.2017р. за замовленням МТСБУ фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було проведено оцінку автомобіля Opel Astra Н, д.н.з. НОМЕР_2 , за результатом якої було складено Звіт № 1315, копію якого було надано потерпілій особі. Відповідно до вказаного звіту розмір матеріального збитку становить 168 545,06 грн.

31.01.2017р. МТСБУ листом за № 3.1-05/2426 за результатами розгляду повідомлення про ДТП, яка мала місце 21.10.2017 р., повідомила, що «згідно інформації отриманої з Централізованої бази даних МТСБУ, було встановлено, що по відношенню до транспортного засобу марки BMW з державним номерним знаком НОМЕР_1 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ 7088981 виданий відповідачем 1.

02.02.2017 р. позивач звернулася до відповідача 1 із заявою про страхове відшкодування та надала копію Звіту № 1315 від 23.11.2017 р., складеного за замовленням МТСБУ.

Відповідач 1 направив позивачу лист (Вих. № 437/18), в якому попросив позивача для встановлення розміру завданого збитку надати фінансові документи (квитанції, чеки), що підтверджують оплату виконаних робіт по відновленню транспортного засобу «Opel Astra Н», д.н.з. НОМЕР_2 та використаних при цьому запасних частин та матеріалів, а також підтвердити оплату додаткових витрат (евакуація транспортного засобу). При цьому, жодних зауважень щодо часткового відновлення пошкодженого транспортного засобу відповідач-1 не зазначив. 13.02.2017 р. позивач у відповідь на згаданий лист направила оригінали фінансових документів, що підтверджують оплату виконаних робіт по частковому відновленню транспортного засобу «Opel Astra Н», д.н.з. НОМЕР_2 ., проте, листом від 16.03.2017 р. Вих № 890/18 відповідач-1, посилаючись на п.37.1.3. ст.37 Закону України № 1961-IV відмовив у виплаті страхового відшкодування, мотивуючи це тим, що позивач не надала транспортний засіб для огляду через часткове відновлення пошкодженого транспортного засобу, що на думку страховика призвело до неможливості страховика встановити розмір заподіяної шкоди. Так, звертаючись до суду, позивач наголошувала, що її вина в тому, що огляд не відбувся, відсутня, оскільки факт наявності полісу ОСЦПВВНТЗ № АЕ 7088981 став відомим позивачеві після отримання нею відповідного листа від МТСБУ, виключно після відновлення транспортного засобу, який, в свою чергу, відбувся після огляду транспортного засобу представником МТСБУ відповідно до положень п.33.3. та п. 34.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки безпосереднім завдавачем шкоди є відповідач-2, тому з останнього позивач просила стягнути на її користь страхове відшкодування в розмірі 100 тисяч гривень, а матеріальний збиток в розмірі 68 545 грн. 06 коп. просила стягнути з відповідача 1.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26.05.2017 р. відкрито провадження у даній справі.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2017 р. головуючого суддю по справі визначено Супрун Г.Б.

08.05.2018 р. в судовому засіданні представником відповідача 1 було долучено до матеріалів справи відзив (а.с. 58-64), згідно якого 31.03.2016 р. між відповідачем 1 та ОСОБА_5 укладено поліс № АЕ/7088981 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого транспортний засіб "BMW 3201" д.н.з. НОМЕР_3 . 21.10.2016 р. на 25 км. а/д "Київ-Чоп" сталася ДТП за участю Забезпеченого автомобіля під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля "Opel Astra" р.н. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_3 . 26.01.2017 р. до відповідача 1 звернувся ОСОБА_3 із повідомленням про ДТП (вх. № 494/18). Відповідно до пункту 34.2. статті 34 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. 26.01.2017 р. відповідач 1 звернувся до суб`єкта оціночної діяльності щодо проведення огляду автомобіля "Opel Astra" д.н.з. НОМЕР_5 та на підставі зафіксованих пошкоджень визначити розмір матеріального збитку, завданого власнику зазначеного вище автомобіля. Відповідно до повідомлення (від 27.01.2017 р.) ОСОБА_6 проведення дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля "Opel Astra" д.н.з. НОМЕР_5 є неможливим, у зв`язку із частковим відновленням об`єкту оцінки до огляду, що передбачено п. 8.5 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Позивачем не дотримано п. 33.3. ст. 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не збережено пошкоджене майно у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник) та/або експерт. Також, у відзиві зазначалось, що позивачем не надано доказу того, що водій автомобіля "BMW 3201", д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності по ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутність полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також звернута увагу на те, що відповідно до копії постанови Києво- Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/10938/16-п встановлено у водія автомобіля "BMW 3201", д.н.з. НОМЕР_1 - ОСОБА_1 наявність страхового полісу серії АЕ/7088981, виданого відповідачем 1.

13.11.2018 р. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддя дану справу передано для розгляду судді Гребенюку В.В.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.11.2018 р. прийнято позовну заяву до свого провадження та призначений судовий розгляд.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обґрунтування позову.

Відповідач 2 проти задоволення позову заперечував, просив в задоволенні такого позову відмовити.

Відповідач 1 явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про місце і час судового засідання повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення із зазначенням про отримувача - Чабан. Свої заперечення проти позову відображено у відзиві.

Вислухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 21.10.2016 р. на дорозі Київ-Чоп 25 км. в межах Києво-Святошинського району, Київської області відбулась ДТП за участю транспортного засобу «BMW 320», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням відповідача 2 та транспортного засобу «Opel Astra Н», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що на праві приватної власності належить позивачу. Внаслідок зіткнення означені транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.12.2016 р. винним у вчиненні правопорушення, внаслідок якого трапилось ДТП визнано відповідача 2 (а.с. 9-10).

Відповідно до вимог ч.6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, у судовому порядку встановлено вину відповідача 2 у спричиненні ДТП, в якій позивачу завдано збитків, що ніким під сумнів не ставилося.

Згідно повідомлення Моторно (транспортного) страхового бюро України від 31.01.2017 р. № 3.1-05/2426, по відношенню до транспортного засобу марки «BMW 320», д.н.з. НОМЕР_1 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ 7088981, виданого страховою компанією відповідача 1 (а.с. 14).

Ліміт за шкоду майну, згідно згаданого полісу складає 100 тис. грн. (а.с. 15).

Відповідно до Звіту № 1351 про оцінку автомобіля Opel Astra Н, номерний знак НОМЕР_2 , вартість матеріального збитку, завданого власнику такого авто складає 168 454 грн. 06 коп. (а.с. 16-34).

08.02.2017 р. відповідач-1 направив позивачу лист (Вих. № 437/18), в якому просив позивача для встановлення розміру завданого збитку надати фінансові документи (квитанції, чеки), що підтверджують оплату виконаних робіт по відновленню транспортного засобу «Opel Astra Н», д.н.з. НОМЕР_2 та використаних при цьому запасних частин та матеріалів, а також підтвердити оплату додаткових витрат (евакуація транспортного засобу), що і було виконано позивачем.

Листом від 16.03.2017 р. Вих № 890/18 відповідач-1, посилаючись на п.37.1.3. ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відмовив у виплаті страхового відшкодування (а.с. 36-37).

Так, суд констатує, що необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, що її завдала.

Згідно з ч. 2 та ч. 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2014 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-IV).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У пункті 22.1 частини першої статті 22 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 37 Закону № 1961-IV визначено виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Такими підставами є: - навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої ст. 41 цього Закону); - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; - неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Такі висновки викладені у Постанові Першої палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 р. у справі № 643/8375/16-ц, провадження № 61-20426св18, які в силу ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються іншими судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене суд підкреслює те, що відповідач 1 безпідставно відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, з урахуванням відсутності інформації винуватця ДТП щодо страховика, та відсутності в подальшому у останнього зауважень щодо часткового відновлення пошкодженого транспортного засобу, що було йому відомо на момент вимоги до позивача про надання додатково документів, що підтверджують факт ремонту.

У зв`язку із зазначеним, невідшкодована сума матеріальної шкоди позивачеві становить 168545, 06 гривень 84 копійки, яка вираховується з визначеної вартості відновлювального ремонту рухомого і нерухомого майна та з урахуванням не виплаченої позивачеві суми страхового відшкодування.

Оскільки відповідачі відмовилися від добровільного відшкодування зазначеної суми, позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.9.1 ст.9 Закону, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Нормами ст.28 Закону визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як визначено у ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків.

Так, як вже зазначалось статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

У той же час, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з вимогами цієї статті коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди з співвідповідачів підлягають задоволенню, оскільки винною особою у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди визнано саме відповідача 2, а матеріальна шкода завдана майну потерпілого відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, при цьому, ліміт відшкодування шкоди згідно полісу оформленого у відповідача 1 становить 100 тис грн.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про Практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» відшкодування збитків повинно здійснюватись винною особою відповідно до реальної вартості втраченого майна.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, зокрема, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

При цьому в Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок розрахунку шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу. Так, відповідно до статті 29 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика).

За змістом ст.ст. 9, 22-28, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.

Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку - це та сума, яку за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має сплатити як страхове відшкодування.

Саме такий правовий висновок навів Верховний Суд України у своїй Постанові від 31.05.2017 р. у справі №6-2969цс16.

Судом об`єктивно встановлено, що загальна вартість матеріального збитку завданого позивачеві внаслідок ДТП, яке мало місце 21.10.2016 року з вини відповідача 2, згідно наданого до суду звіту № 1351 становить 168454,06 грн., а тому саме ця сума підлягає відшкодуванню.

Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30 травня 1997 року, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Судом не встановлено обставин недотримання вимог закону оцінювачем С.П. Кузьмік при складанні вказаного звіту, або обставин, які виключають його участі у проведенні дослідження.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12 липня 2001 року № 2658-III, оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону.

Статтею 76 діючого ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1-3 ст. 72 ЦПК України, експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобов`язаний дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання.

Відповідно до ст. 83 діючого ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

За приписами ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням вищевказаних вимог процесуального закону, установлених судом обставин справи, з огляду на те, що він одержаний у порядку, встановленого законом, суд вважає надані позивачами висновки експерта належними, допустимими і достатніми доказами, яким позивач обґрунтовує розмір заподіяної шкоди його майну.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

Судом під час розгляду справи, з урахуванням викладених відповідачем заперечень проти позову, неодноразово наголошувалось на його праві заявити відповідне клопотання про призначення судової авто товарознавчої експертизи, або в порядку ст. 106 ЦПК України надати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Однак, відповідачем в порушення ст. 81 ЦПК України не підтверджено належними доказами не відповідність вирахованої позивачем суми вартості завданої йому матеріальної шкоди, з урахуванням того, що ця сума підтверджується належними доказами.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 даної Постанови, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, надавши оцінку кожному доказу окремо, а також в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Пунктом 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Так, ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати у зазначеній цивільній справі складаються з судового збору, від сплати якого позивач звільнена, а відтак, згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

А відтак, на користь держави з відповідачів слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 999, 1166, 1187 ЦК України, положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, ст.ст. 4,5,12, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_1 , про стягнення страхового відшкодування та завданої внаслідок ДТП шкоди - задовольнити;

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 страхове відшкодування у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень;

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальний збиток у розмірі 68 545 (шістдесят вісім тисяч п`ятсот сорок п`ять) гривень 06 копійок;

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь держави судовий збір у розмірі 1000 (одна тисяча) гривень;

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави судовий збір у розмірі 685 (шістсот вісімдесят п`ять) гривень 45 копійок;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 );

відповідач 1 - Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (адреса: м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40, Код );

відповідач 2 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 );

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк