КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8326/2018
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 червня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Гудзерою Тарасом Сергійовичем, на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Лісовської О.В., постановлену в м. Київ 17 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Демчик Валентина Володимирівна про визнання заповіту недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання заповіту недійсним, просила визнати недійсним заповіт, реєстровий № 1-1029 від 21 липня 2015 року, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Демчик В.В.

Заявлений позов мотивувала тим, що 21 червня ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати сторін ОСОБА_3 , що останньою 21 липня 2015 року складено заповіт, яким вона заповіла ОСОБА_1 усе належне їй майно.

Вважала, що заповіт суперечить нормам чинного законодавства, не відповідає волі спадкодавця і має бути визнаний недійсним, оскільки у період часу з 2014 року по 21 червня 2017 року спадкодавець проходила лікування з підстав суттєвого порушення зору, у вказаний період вона не могла самостійно пересуватись та обходитись у побуті без сторонньої допомоги, а з початку 2015 року встановлено необхідність хірургічного втручання з метою недопущення абсолютної втрати зору ОСОБА_3 Відповідач знав про стійкий розлад здоров`я спадкодавця та, користуючись її хворобою зору і неспроможністю задовольняти самостійно свої потреби в побуті, міг спонукати спадкодавця скласти заповіт на свою користь ОСОБА_1

Як вбачається із заповіту, незважаючи на неспроможність спадкодавця підписатися власноручно, ніяких відомостей про те, що заповіт був підписаний іншою особою за дорученням спадкодавця, немає. Текст заповіту містить зазначення про те, що прочитаний спадкодавцем вголос, що не може відповідати дійсності у зв`язку з хворобою зору, яка викликала можливість спадкодавця читати. За таких обставин вважала заповіт нікчемним.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу. На вирішення експертизи судом були поставлені наступні питання: 1) Чи перебувала ОСОБА_3 , яка виконала рукописний текст на заповіті від 21.07.2015 року, у незвичайному стані на момент складання даного тексту; 2) Чи виконано рукописний текст на заповіті від 21.07.2015 року ОСОБА_3 під впливом збиваючих факторів (природних, штучних); 3) Чи виконано рукописний текст на заповіті від 21.07.2015 року ОСОБА_3 у незвичайних умовах.

Відповідач ОСОБА_1 не погоджуючись із ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що питання, поставлені на вирішення експерту, не входять до предмету доказування позивача, у зв`язку із чим проведення експертизи на підставі вказаної ухвали призведе до безпідставного збільшення строку розгляду справи, а її призначення суперечить ч. 2 ст. 102 ЦПК України.

Вказував, що висновок експерта, складений на підставі оскаржуваної ухвали, ані підтвердить, ані спростує фізичну неспроможність Сєрої О.І., викликану проблемами із зором, прочитати заповіт перед його підписанням.

Поставлені експерту питання не стосуються наявності у ОСОБА_3 під час складання заповіту такого дефекту волі, який би міг бути підставою для визнання заповіту недійсним (наприклад, ст. ст. 225, 231 ЦК України).

Наголошував, що у справі вже призначалася аналогічна експертиза, яка не була проведена у зв`язку із ненаданням експертам матеріалів, необхідних для її проведення, що призвело до невиправданого збільшення строків розгляду справи.

20 травня 2019 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого підставою позову є об`єктивні дані, які свідчать про наявність у заповідача фізичних вад, через які вона не могла належним чином самостійно ознайомитись зі змістом оскаржуваного заповіту. Відповідно, для вирішення справи має суттєве значення встановлення факту впливу фізичної вади заповідача на її можливість самостійно ознайомитись зі змістом вчинюваного правочину, враховуючи, що іншої можливості їй забезпечено не було.

Враховуючи наявну в матеріалах справи інформацію, яка свідчить про факт хвороби зору ОСОБА_3 , а також обґрунтовані сумніви щодо можливості ОСОБА_3 самостійно ознайомитись зі змістом оскаржуваного заповіту, отримання інформації про вплив зазначеного фактору на досліджуваний текст може мати вирішальне значення для встановлення можливості ОСОБА_3 самостійно ознайомитись зі змістом правочину безпосередньо у момент його вчинення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково клопотання позивача та призначаючи по справі судово-почеркознавчу експертизу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки предметом даного позову є визнання заповіту, складеного ОСОБА_3 , недійсним, висновок експерта щодо поставлених позивачем питань може мати доказове значення при розгляді справи по суті, стан заповідача при підписанні заповіту, про що може свідчити її підпис, є суттєвим для вирішення справи по суті.

Однак з такими висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду із даним позовом про визнання заповіту недійсним, вважала його підставами наявність фізичних вад зору у заповідача, внаслідок яких остання не мала можливості ознайомитися із заповітом та підписати його.

Вимоги до доказів визначені у ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, відповідно до яких, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

Згідно п. 1.1 розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Разом із тим, судом першої інстанції не з`ясовано питання, чи саме по собі встановлення експертом факту виконання рукописного тексту під впливом заважаючих факторів надасть змогу встановити обставину, що матиме значення для справи, а саме фізичну можливість заповідача ОСОБА_3 прочитати заповіт перед його підписанням та особисто підписати його, з урахуванням обставин, на які посилався позивач - фізичні вади зору, пов`язані із офтальмологічною хворобою, та чи може це питання, пов`язане із перебігом хвороби і її впливом на стан заповідача, бути віднесене на вирішення саме судової почеркознавчої експертизи.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що висновок почеркознавчої експертизи із запропонованих позивачем питань може мати доказове значення при розгляді справи по суті, є необґрунтованими та передчасними.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки висновок почеркознавчої експертизи, проведеної за питаннями, які визначені судом за пропозицією позивача, не стосується предмету доказування та істотного значення для вирішення справи мати не може, та оскільки клопотання про призначення будь-якої іншої експертизи позивач не заявляв, то передбачених законом підстав для призначення експертизи у суду першої інстанції не було.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки постановлена із порушенням норм процесуального права, із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційний суд не вбачає підстав для вирішення клопотання про призначення експертизи по суті, вважаючи, що питання призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи, віднесено до компетенції суду першої інстанції, в провадженні якого перебуває справа.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.