П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 березня2019 року м. Київ

Справа № 761/9780/18

Провадження: № 22-ц/824/3719/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання удаваним договору поруки та визнання недійсним договору відступлення прав вимоги,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (далі по тексту ПАТ "Банк інвестицій та заощаджень"), треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про визнання удаваним договору поруки та визнання недійсним договору відступлення прав вимоги.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя її чоловік, ОСОБА_6 , уклав з АТ "Укрсоцбанк" договір кредиту № 070-22-95/07, відповідно до якого банк надав у тимчасове користування грошові кошти у сумі 2 000 000 доларів США з кінцевим терміном погашення суми кредиту до 24 грудня 2027 року. Кредит був отриманий на придбання нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 345,6 кв.м, житловою площею 216,1 кв.м та підсобних приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 14,8 кв.м та машиномісця №51, загальною площею 14,5 кв.м, що знаходяться на друговому поверсі підземної автостоянки в АДРЕСА_3 . З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат, між чоловіком та АТ "Укрсоцбанк" було укладено договір іпотеки, за яким зазначені об`єкти нерухомості були передані в заставу. За життя ОСОБА_6 належним чином виконував всі прийняті ним зобов`язання за укладеним кредитним договором. Після смерті чоловіка вона вчинила дії щодо прийняття спадщини. На момент вступу у спадщину та оформлення права власності на квартиру, жодного застереження у реєстрі щодо обтяження цієї нерухомості іпотекою не було. В подальшому їй стало відомо, що до Печерського районного суду м. Києва братом померлого ОСОБА_2 подано позовну заяву про стягнення грошових коштів на підставі договору поруки. В даній справі нею було з`ясовано, що АТ "Укрсоцбанк" та АТ "Банк інвестицій та заощаджень" 31 березня 2016 року уклали договір про відступлення прав вимоги за договором кредиту № 070-22-95/07 від 25 грудня 2007 року, відповідно до якого "Банк інвестицій та заощаджень" набув право вимоги за кредитним договором, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_6 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той же день, між тими ж самими фінансовими установами був укладений і договір про відступлення прав за іпотечним договором від 26 грудня 2007 року. Крім того, 31 березня 2016 року "Банк інвестицій та заощаджень" та ОСОБА_7 уклали договір поруки, згідно умов якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання боржником, яким є померлий ОСОБА_6 , взятих на себе зобов`язань, що витікають із договору кредиту № 070-22-95/07 від 25.12.2007 року. ОСОБА_2 в цей же день сплатив всю витребувану банком суму, тобто, виконав всі зобов`язання за померлого позичальника, не зважаючи на те, що строк виконання, визначений кредитним договором, ще не настав (грудень 2027 року). Вважає, що у такий спосіб укладено удаваний договір поруки, за яким сторони приховали відступлення прав вимоги на користь фізичної особи ОСОБА_7 На її думку, якщо поручитель поручається за виконання боржником свого обов`язку, то повинна існувати реальна неможливість виконання боржником свого обов`язку. Відповідач ОСОБА_2 поручився за ОСОБА_6 , який помер в 2015 році, за виконання зобов`язань, які є припиненими в силу смерті позичальника. Якби сторони бажали укласти реальний договір поруки, то він був би укладений одночасно з основним договором в 2007 році, або, принаймні, за життя позичальника. Також ОСОБА_2 ніколи не володів достатньою сумою грошових коштів, аби погасити борг за свого померлого брата у розмірі 1 254 438,63 доларів США за укладеним договором поруки. Сплата ОСОБА_2 коштів у визначеному розмірі припинила відносини банку та позичальника (його спадкоємців) та стала підставою для виникнення нових правовідносин між удаваним поручителем та спадкоємцями померлого ОСОБА_6 Вважає, що сторони підписали удаваний договір поруки, який по суті приховує відносини заміни кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги коштів. Прихований же договір відступлення вимоги коштів є недійсним, оскільки відступлення відбулось на користь фізичної особи, який не наділений правами фінансової установи. Крім того, внаслідок укладення удаваного договору поруки і фактичного відступлення прав вимоги, банком у незаконний спосіб поширено персональні дані позивача. За таких підстав просила визнаний договір поруки, укладений 31 березня 2016 року між "Банк інвестицій та заощаджень" та ОСОБА_2 , удаваним, а по факту - договір відступлення прав вимоги, як такий, що порушує права позивача, недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 рокупозовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що, відступаючи право вимоги у кредитному зобов`язанні фізичній особі, банк порушив ст. 1054 ЦК України, ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому сторони підписали удаваний договір поруки з метою приховування факту відступлення прав вимоги фізичній особі - ОСОБА_2 , який не наділений правосуб`єктністю фінансової установи. Крім того, суд не взяв до уваги докази на підтвердження факту удаваності договору поруки, зокрема, протокол допиту свідка ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0002184, що є в матеріалах справи, та протокольне рішення Кредитно-інвестиційного комітету ПАТ «Укрсоцбанк» № 46 від 23 грудня 2015 року, витяги із заперечень відповідачів у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що розглядається Східно-Карибським Верховним Судом. Також зазначила, що суд першої інстанції не врахував факт оплати поручителем всієї суми заборгованості в день укладення договору, що у комплексі з укладанням договору поруки відразу змінює кредитора у зобов`язанні, а тому підтверджує удавану поведінку осіб.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_2 зазначив, що чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника (інших пов`язаних осіб) в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань. Законом також не передбачено й обов`язкового визначення основним зобов`язанням видів забезпечення виконання, що спростовує посилання позивача щодо неповідомлення її про укладення договору поруки як однієї з ознак удаваності. Судом першої інстанції правомірно встановлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було укладено саме договір поруки, який було виконано в повному обсязі, тобто, сторони правочину досягли бажаного результату, заради якого і було укладено такий договір. Правовідносини, що виникли на підставі укладеного між відповідачами договору поруки стосуються виключно їх прав та обов`язків та жодним чином не порушуюють права позивача чи будь-якої іншої особи.

У судовому засіданні ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.

ОСОБА_9 . в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на законність та обгрунтованність ухваленого у справі рішення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені районним судом.

25 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено договір кредиту, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове платне користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 2 000 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 24 грудня 2027 року на умовах, визначених договором. Кредит був отриманий на придбання нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 345,6 кв.м, житловою площею 216,1 кв.м та підсобних приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 14,8 кв.м та машиномісця №51, загальною площею 14,5 кв.м, що знаходяться на друговому поверсі підземної автостоянки в АДРЕСА_3 . Вказаним договором передбачено право позичальника достроково погасити кредит.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, 26.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за яким зазначені об`єкти нерухомості були передані в заставу.

Додатково 8 грудня 2009 року було укладено угоду №1 про внесення змін до Договору кредиту №070-22-95/07 від 25.12.2007 року, а саме про встановлення процентної ставки за користування кредитом в розмірі 11,0 % річних з 01.09.2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер.

31 березня 2016 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було укладено договір про відступлення прав вимог за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_6 та ПАТ «Укрсоцбанк».

В цей же день, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 26.12.2007 року.

Також, 31 березня 2016 року між ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 070-22-95/07/1-П, згідно умов якого, ОСОБА_2 поручається перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_6 , взятих на себе зобов`язань відповідно до кредитного договору від 25.12.2007 року, а також всіх майбутніх додаткових договорів та угод до нього.

31 березня 2016 року ОСОБА_6 достроково погашено кредит у повному обсязі.

За вищевикладених обставин, виходячи із того, що ОСОБА_1 не довела удаваність договору поруки, укладеного 31 березня 2016 року, що є підставою для визнання недійсним договору відступлення права вимоги, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову.

Оспорюючи такий висновок суду першої інстанції, ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування норм матеріального права (ст. 235 ЦК України), невірну оцінку наявним у справі доказам, що підтверджують удавану поведінку відповідачів та щодо підстав недійсності реального правочину.

При перевірці вищенаведених доводів апеляційної скарги судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

За своєю правовою природою правовідносини щодо поруки між поручителем і кредитором іншої особи є різновидом зобов`язань. Зобов`язання щодо поруки належать до категорії додаткових, вони покликані забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання. Порукою може забезпечуватися будь-яка цивільно-правова вимога. Законодавству не буде суперечити укладення договору поруки з метою забезпечення виконання такого зобов`язання, яке на момент укладення договору поруки ще не виникло, якщо тільки забезпечуване зобов`язання буде належно індивідуалізоване в договорі поруки.

Підставою зобов`язання поруки є договір, який укладають кредитор у забезпечувальному порукою зобов`язанні та поручитель. Такий висновок щодо складу учасників договору поруки випливає з визначення договору поруки, яке дається в ч.1 ст.553 ЦК. Боржник у забезпечуваному порукою зобов`язанні учасником договору поруки не є, він не набуває в його рамках будь-яких прав і обов`язків, а тому договір поруки не підписує.

Законодавство не визначає істотних умов договору поруки.

Тобто, за змістом статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язання не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку, не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника (інших пов`язаних осіб) в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань. Вищезазначені норми не передбачають й обов`язкового визначення основним зобов`язанням видів забезпечення його виконання.

Так само законом не встановлено обмежень щодо забезпечення, зокрема, й порукою зобов`язань, в тому числі, за якими мало місце порушення.

Вищевикладений аналіз норм чинного законодавства спростовує доводи скаржника, що однією з ознак удаваності оспорюваного договору поруки є неповідомлення позивача, як спадкоємця померлого ОСОБА_6 , про укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/8252/14-ц.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову, посилається на те, що він, як поручитель, сплатив указану суму на користь банку в рахунок погашення кредитної заборгованості померлого ОСОБА_6 , а тому сторони правочину досягли бажаного результату.

Як було установлено судом, договір поруки було укладено між кредитором ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» та поручителем ОСОБА_2 задля забезпечення виконання усіх зобов`язань ОСОБА_6 за його кредитним договором №070/22-95/07 від 25.12.2007 року, тобто задля виплати кредитору грошових коштів, наданих ОСОБА_6

Відповідачі, укладаючи даний договір поруки, мали на меті лише встановлення правовідносин поручительства та відповідно досягли бажаного результату, внаслідок чого банк задовольнив свої вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором від 25.12.2007 року.

Також слід відмітити, що закон не забороняє укладення договору поруки на забезпечення виконання зобов`язань, яке може виникнути в майбутньому і не визначає таку обов`язкову умову як укладення договору поруки до моменту порушення основного зобов`язання.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що під договором поруки не приховано договір відступлення права вимоги, оскільки за фактом укладення договору поруки автоматична заміна кредитора в основному зобов`язанні не відбувається, а навпаки виникає солідарний обов`язок у поручителя з боржником щодо виконання зобов`язання.

При цьому слід відмітити, що відступлення права вимоги є оплатним правочином, в той час, як з боку ОСОБА_2 за договором поруки жодної оплати не передбачено та не вчинено.

Отже, висновок, що сторони не мали на меті укладення іншого правочину, окрім договору поруки, і правовідносини виникли між ними виключно за договором поруки, як видом забезпечення зобов`язання є правильним. Позивачем не доведено жодними доказами умисних дій сторін за оспорюваним договором поруки на приховання під цим договором іншого договору.

Колегія суддів зазначає, що факт переходу до поручителя усіх прав кредитора є правовими наслідками, передбаченими статтею 556 ЦК України, після повного виконання ним зобов`язання забезпеченого порукою, а не удаваним правочином, як вважає позивач. Відповідачем ОСОБА_2 було виконано свій обов`язок за договором поруки у повному обсязі, який полягав у погашенні суми заборгованості боржника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору поруки удаваним, у зв`язку з чим відсутні також і підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

Доводи апеляційної скарги про наявність у справі доказів на підтвердження факту удаваності договору поруки та недійсності договору права відступлення вимоги позивачем, зокрема, показання свідків у справі, яка розглядається судом іноземної юрисдикції (Східно-Карибським Верховним Судом Британських Віргінських Островів ), а також показання свідка у межах кримінального провадження №0002184, колегія суддів вважає безпідставним з огляду на наступне.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування ( ч.ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,| встановлених цим Кодексом.

У даному випадку предметом позовних вимог є визнання удаваним договору поруки та визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, а тому обставини щодо належності чи неналежності ОСОБА_2 коштів, сплачених за договором поруки, в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_6 не входять до предмету доказування у цій справі.

Між тим, докази, на які посилається скаржник є винятково витягами із суб`єктивних висловлювань учасників справи у суді іноземної юрисдикції, а також свідка ОСОБА_8 в межах кримінального провадження №0002184.

Доводи скаржника про порушення банком ст. 1054 ЦПК України та ст. 5 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів до уваги їх не приймає.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне відмітити наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений Законом або договором (ч. 1 ст.5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визнає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

В даному випадку позивач не є стороною оспорюваного правочину та нею, ОСОБА_1 , не наведено жодного належного аргументу щодо впливу укладеного правочину безпосередньо на її права та обов`язки, а отже не доведено наявності підстав для захисту її прав та інтересів у вказаному спорі.

Правовідносини, що виникли на підставі укладеного між відповідачами договору поруки стосуються виключно прав та обов`язків його сторін, жодним чином не порушуючи права позивача чи будь-якої іншої особи.

Згідно з частиною 2 статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Відповідно до частини 1 статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Згідно з частиною 2 статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Як встановлено судом першої інстанції, 4 вересня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» направлено на адресу Шостої київської державної нотаріальної контори лист - претензію (вимогу) кредитора за вих. №08.42-186/84-2592, якою доведено до відома, що позичальник, ОСОБА_6 , своїх зобов`язань не виконав і станом на дату смерті боржника розмір його заборгованості становив 1 254 438,59 доларів США, з яких 1 242 666,97 доларів США - розмір заборгованості з повернення тіла кредиту та 12 771,62 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків, та зобов`язано нотаріальну контору повідомити спадкоємців про розмір грошових вимог кредитора з метою їх наступного задоволення спадкоємцями, що звернулись або звернуться за прийняттям спадщини.

Беручи до уваги положення статей 1281 та 1282 ЦК України строк виконання зобов`язання для спадкоємців вважається таким, що настав, якщо між спадкоємцями та кредитором не було досягнуто інших домовленостей.

Матеріали справи не містять доказів укладання будь-яких договорів між спадкоємцями та кредитором, як первісним так і новим, щодо строку та умов повернення кредитних коштів. Таким чином, строк повернення грошових коштів за кредитним договором № 070-22-95/07 настав у момент прийняття спадкоємцями спадщини.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не зазначила яким чином укладений між відповідачами договір поруки порушує її права, оскільки укладення спірного договору поруки ніяким чином не впливає ні на розмір заборгованості, ні на строк виконання зобов`язання для спадкоємців, ні на обсяг їх відповідальності.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 7 червня 2019 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р.Гаращенко

А.А.Пікуль