Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/82/18
Провадження № 2/382/14/19
РІШЕННЯ

Іменем України

01 березня 2019 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л.І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

Встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, в котрому після збільшення позовних вимог зазначено, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 травня 2014 року було розірвано. Від подружнього життя мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно медичного висновку рішення ЛКК від 01.06.2017 року - ОСОБА_4 набув статусу дитини-інваліда. Внаслідок наявного захворювання дитина має затримку в розвитку, не розмовляє, а тому потребує постійного догляду, особливого харчування та коштовного медичного лікування. Відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області (справа № 382/986/13) від 25 липня 2013 року стягуються щомісячно, із ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше, ніж тридцять відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 травня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Однак, даного розміру аліментів не достатньо для покриття витрат, які викликані особливими обставинами, а саме його хворобою. В той же час, відповідач будь-якої участі у додаткових витратах на лікування дитини не приймає. Разом з тим, за жовтень 2017 року нею було витрачено на лікування сина та його належне обстеження суму в загальному розмірі 10 599,65 грн. Оскільки, на даний час відповідач є особою працездатною, не є інвалідом, вважає, що він має нести порівну з нею додаткові витрати на дитину. Просила стягнути з відповідача на її користь 7299 гривень 82 копійки.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, пояснивши, що вказана в позові сума є мізерною в порівнянні з тими витратами, які позивачці доводиться нести. Так, вона постійно винаймає транспортний засіб для доставлення дитини до лікувальних закладів, витрачає кошти на дієтичне харчування дитини, несе витрати на лікування, які не можна підтвердити чеками та квитанціями. При цьому, розмір аліментів відповідача становить лише приблизно 500 грн. Останній повністю самоусунувся від надання допомоги на лікування дитини, не цікавився ходом лікування, діагнозом під час знаходження дитини у лікарні, хоча будь-яких перешкод для цього у відповідача не було. Він міг самостійно придбати ліки, поспілкуватися з лікарями, надати будь-яку іншу допомогу.

Відповідач позов не визнав з тих підстав, що позивачка на його думку, витрачає кошти, які стягуються з нього у виді аліментів, не за призначенням. Остання перешкоджає йому та його матері у спілкуванні з дитиною. За його заявами до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення за вказаними фактами. В разі, якщо позивачка змінила б ставлення до нього, як до батька дитини, підтримувала з ним нормальні відносини, то він був би менш прискіпливим до наданих суду в якості доказів квитанцій та чеків, які він вважає неналежними доказами по справі.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина-інвалід - це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також з той батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» роз'яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою.

Відповідно до даної норми обов'язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред'являвся. У такому випадку такий батько зобов'язаний нести додаткові витрати на дитину.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Зазначений висновок ґрунтується також на правовій позиції Верхового Суду України, висловленій 24 лютого 2016 р. у справі № 6-1296цс15, відповідно якої виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.1991 року передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з ч.2 ст. 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

В судовому засіданні установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Яготинського районного суду Київської області від 12 травня 2014 року було розірвано, (а.с.17). Від подружнього життя сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (копія свідоцтва про народження, а.с. 9). Відповідно до рішення Яготинського районного суду Київської області від 25 липня 2013 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше, ніж тридцять відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 травня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно медичного висновку-рішення ЛКК від 01.06.2017 року малолітній ОСОБА_4 набув статусу дитини-інваліда. З консультативних висновків та довідок Яготинської ЦРЛ (а.с.4-6, 8, 15,16) вбачається, що ОСОБА_4 страждає на дитячий аутизм, внаслідок захворювання дитина має затримку психо-мовного розвитку, не розмовляє, а тому потребує дієтичного харчування, протирецедивного лікування, дитина потребує постійної допомоги та уваги з боку дорослих (матері), спеціальних занять щодо розвитку мови та мовлення з логопедом. З чеків, наявних у матеріалах справи (а.с.11) вбачається, що позивачка у жовтні 2017 року сплатила за курс високочастотної терапії 7500 грн., за консультаційні послуги та передплату за курс ВЧ - 1250 грн., 1535 грн.- за проведення лабораторних досліджень та 314 грн. 65 коп. за придбання ліків, що в загальному розмірі складає 10 599,65 грн. Крім цього, позивачка також сплачує за навчання сина у класі розвитку "Планета щастя", та за період із січня 2018 року по серпень 2018 року ОСОБА_2 сплатила 4000 грн, (довідка, накладні, а.с. 24-29,41-45, 53). Всі зазначені витрати були необхідними для відновлення та підтримання у належному стані здоров'я дитини, а також рекомендовані лікарями.

Відповідач не приймає фінансової участі у додаткових витратах на утримання дитини, хоча є здоровим та працездатним, на даний час зі слів відповідача, він працює охоронником, отримує мінімальну заробітну плату (а.с.7), інших утриманців не має, в зв"язку з чим суд вважає вимоги позову такими, що грунтуються на законі та такими, що підлягають до задоволення.

Дійшовши такого висновку, суд приймає до уваги ті обставини, що існування між батьками дитини неприязних відносин ніяким чином не повинно впливати на її благополуччя. Суд погоджується з доводами представника позивачки в тій частині, що основний тягар по утриманню дитини несе матір, з якою дитина проживає.

Крім цього, у суду немає підстав не довіряти наданим в якості доказів суду квитанціям, чекам, накладним. З медичної документації витікає, що дитина має тяжке захворювання, яке потребує тривалого лікування, значних матеріальних витрат, а сама по собі дитина потребує більшого грошового забезпечення, ніж звичайна здорова дитина.

Оскільки сума додаткових витрат доведена належними доказами, суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки половини витраченої нею суми.

Так як вимоги позову задовольняються судом, то для стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на проїзд в судові засідання власним автомобілем, підстав немає.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 6, 141, 185 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 понесені додаткові витрати на утримання дитини- Левченка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 в сумі 7299 (сім тисяч двісті дев"яносто дев"ять) гривень 82 копійки.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь держави 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок судового збору, та 4000 (чотири тисячі) гривень витрат на правничу допомогу адвоката на користь ОСОБА_2.

Повний текст рішення виготовлено 11 березня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Київського апеляційного суду через Яготинський районний суд Київської області.

Суддя Литвин Л.І.