Справа № 310/1981/17
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2019 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Дністрян О.М.,

при секретарі Уставицькій Н.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання права власності та витребування земельної ділянки, -

В с т а н о в и в :

Бердянська місцева прокуратура Запорізької області в інтересах держави звернулася до суду з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання права власності та витребування земельної ділянки, посилаючись на те, що Бердянською міською радою Запорізької області 20.11.2014р. прийнято рішення №23, п. 5.4 якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,0980 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташовану по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На підставі вищевказаного рішення державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 02.12.2014р. ОСОБА_5 було видано свідоцтво №30320718 про право власності на зазначену земельну ділянку, яку в подальшому ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2015р. продала ОСОБА_6 .. Пункт 5.4 оскаржуваного рішення Бердянської міської ради Запорізької області №23 від 20.11.2014р. підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а земельну ділянку необхідно повернути за належністю територіальній громаді м.Бердянська у зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ст.ст. 59, 60, 61 Земельного кодексу України, ст.ст. 59, 85, 88, 90 Водного кодексу України та п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок при прийнятті відповідного рішення. Проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_5 земельної ділянки погоджено та затверджено з порушенням вимог водного та земельного законодавства. Так, на підставі листа керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області від 28.02.2017р. ПП «Азовгеопроект» проведено геодезичне дослідження розташування спірної земельної ділянки відносно урізу води Азовського моря. Результати вказаного дослідження оформлено у вигляді ситуаційної схеми, відповідно до якої виділена ОСОБА_5 оскаржуваним пунктом рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 земельна ділянка знаходиться в межах міста Бердянська в межах визначеної ст. 88 Водного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме, на відстані 170,8м від урізу води Азовського моря. Таким чином, спірна земельна ділянка взагалі не могла бути передана у приватну власність. Однак, у затвердженому оскаржуваним пунктом рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014р. проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Отже, Бердянською міськрадою при прийнятті п.5.40 рішення Бердянської міської ради Запорізької області № 23 від 20.11.2014р. «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» було порушено вимоги земельного та водного законодавства, що вказує на протиправність дій Бердянської міської ради, а тому зазначене рішення є незаконним та підлягає скасуванню. У зв`язку з наведеним є всі підстави стверджувати, що ОСОБА_5 незаконно набула і у подальшому незаконно відчужила на користь ОСОБА_6 право власності на цю земельну ділянку, яка підлягає поверненню територіальній громаді міста Бердянська на підставі ст. 388 ЦК України. Просив суд визнати незаконним та скасувати п. 5.4 рішення п`ятдесят першої сесії Бердянської міської ради Запорізької області шостого скликання №23 від 20.11.2014р. «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам»; визнати право власності на земельну ділянку за територіальною громадою м.Бердянськ в особі Бердянської міської ради та витребувати у ОСОБА_6 у комунальну власність територіальної громади міста Бердянськ в особі Бердянської міської ради земельну ділянку площею 0,098 га., кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 21 березня 2018 року в зв`язку зі смертю 24 лютого 2018 року відповідача ОСОБА_6 провадження по справі було зупинено до спливу строку для прийняття спадщини спадкоємцями після її смерті.

Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року було здійснено процесуальне правонаступництво та замінено первісного відповідача ОСОБА_6 її правонаступниками: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Представник позивача - ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача - Бердянської міської ради Запорізької області - та відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову не надали. Тому суд у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, вважає за можливим провести заочний розгляд справи.

Вислухавши поясненняя представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст..ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст.ст. 50, 51, 52 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва. Набуття права на землю громадянами України здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частинами 1 та 2 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель держаної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання її у користування. Громадяни, зацікавлені в одержані безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської держаної адміністрації, або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюється в порядку, встановленому ст. 151 Земельного кодексу України. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після державної реєстрації цього права і посвідчується державним актом.

Згідно з ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав громадян; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Пунктом 5.4 рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 року (а.с.13) затверджено проект землеустрою щодо відведення та передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,0980 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ), з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в межах норм безоплатної приватизації.

Як вбачається із ситуаційної схеми місцезнаходження земельної ділянки станом на 01.03.2017р. (а.с.17), складеної ПП «Азовгеопроект», спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста Бердянськ, на відстані 170,8м від урізу води Азовського моря.

Суд приймає цей доказ як належний і допустимий, оскільки відповідно до Закону України «Про землеустрій» ситуаційні схеми входять до складу документації із землеустрою.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Частино 1 ст. 60 Водного кодексу України визначено, що прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Відсутність у проекті землеустрою урахування відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки.

Згідно із ст.ст. 19, 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо.

За положеннями ч. 1 ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина 2 вказаної статті визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Діючим законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Крім того, за положеннями ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

У ч. 4 ст. 88 Водного кодексу України визначено, що у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Водночас, за змістом п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища 05 листопада 2004 року № 434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2004 року, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови КМУ від 08 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об`єктами та землі прибережних захисних смуг, є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків визначених цим Кодексом ( п. «г» ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання земельних ділянок у власність).

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Так, ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

В межах двох кілометрів прибережних захисних смуг навколо морських заток і лиманів не можуть передаватись у власність громадян, оскільки це землі водного фонду України (ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України) землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 05 листопада 2004 року № 434.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24 грудня 2014 року у справі №6-206цс14.

Ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов`язковій державній експертизі, зокрема і проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

Згідно ч. 2 ст. 144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи у який передбачений законом спосіб відповідач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З урахуванням вищезазначеного, передача у власність ОСОБА_5 земельної ділянки на підставі п. 5.4 рішення Бердянської міської ради №23 від 20.11.2014 року відбулася з порушенням норм закону, а отже п. 5.4 вказаного рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 Цивільного кодексу України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні вказаної норми можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Ст. 330 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване у нього.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст. 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі ст. 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Така правова позиції викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-1376цс16 від 29 червня 2016 року.

Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Таким чином, земельна ділянка повинна бути повернута територіальній громаді м. Бердянська.

При цьому суд враховує, що за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу № 2688 від 04.12.2014р. спірну земельну ділянку у ОСОБА_5 придбала ОСОБА_6 (а.с.14-16), яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла (а.с.115). Спадкоємцями ОСОБА_6 є її чоловік - ОСОБА_7 та син - ОСОБА_8 , які на момент відкриття спадщини проживали з нею за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.152), а тому в силу вимог ч. 2 ст. 1268 Цивільного кодексу України вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не заявили про відмову від неї (а.с.136-138).

Враховуючи зазначене, також підлягають задоволенню вимоги прокурора про витребування земельної ділянки площею 0,098 га., кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться по АДРЕСА_1 , від спадкоємців ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..

Що стосується позовних вимог про визнання права власності, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки саме в порядку захисту прав власника на користь територіальної громади м. Бердянську, як власника нерухомості, витребувано спірне нерухоме майно. Позовні вимоги ґрунтуються на положеннях п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, що в свою чергу виключає застосування правового механізму захисту права власності територіальної громади м. Бердянська на спірне нерухоме майно шляхом визнання права власності з підстав, встановлених ст. 392 Цивільного кодексу України. Тому в цій частині позовні вимоги задовленню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10-13, 19, 76-81, 259, 263-265ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 5.4 рішення п`ятдесят першої сесії Бердянської міської ради Запорізької області шостого скликання № 23 від 20 листопада 2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам».

Витребувати у ОСОБА_9 ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) у комунальну власність територіальної громади міста Бердянськ в особі Бердянської міської ради (пл. Єдності, 2, м. Бердянськ, Запорізька обл., 71112, ) земельну ділянку площею 0,098 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 31 травня 2019 року.

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Дністрян