Постанова

Іменем України

06 червня 2019 року

м. Київ

справа № 145/373/17

провадження № 61-46309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Інвест Україна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Інвест Україна» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2018 року у складі судді Мазурчака А. Г. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 20 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Панасюка О. С., Зайцева А. Ю., Ковальчука О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Інвест Україна» (далі - ТОВ «Агро Інвест Україна») про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що влітку 2008 року ОСОБА_1 досягнув усної домовленості з представниками ТОВ «Агро Інвест Україна» про те, що його ділянка буде використовуватись цим підприємством без укладення договору оренди, при цьому він матиме право витребувати її у будь-який час.

В лютому 2017 року він звернувся до ТОВ «Агро Інвест України» з вимогою про повернення земельної ділянки, але відповідач відмовився повернути земельну ділянку, мотивуючи тим, що між ними наявний договір, укладений у письмовій формі, оренди цієї ділянки від 15 грудня 2008 року терміном на

15 років, зареєстрований у встановленому законом порядку.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 4,0670 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області,

від 15 грудня 2008 року № 224, зареєстрований у Тиврівському секторі реєстрації Вінницької регіональної філії центру державного земельного кадастру (далі Тиврівський сектор реєстрації Вінницької регіональної філії центру ДЗК) 04 лютого 2010 року, запис № 09.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 квітня

2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 площею 4,0670 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 15 грудня 2008 року № 224, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агро Інвест Україна», який зареєстрований у Тиврівському секторі реєстрації Вінницької регіональної філії Центр ДЗК 04.02.2010 року, запис № 09.

Стягнуто з ТОВ «Агро Інвест Україна» на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Агро Інвест Україна» на користь ОСОБА_1 сплачені ним витрати за проведення експертизи в розмірі 2 228,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір, який був укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Агро Інвест Україна», відповідно до висновку експертизи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі Вінницького відділення КНДІСЕ) № 6682/6683/17-21 від 07 грудня 2017 року підписаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивача його укладення.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 20 вересня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «Агро Інвест Україна» залишено без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 квітня

2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ТОВ «Агро Інвест Україна», апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

19 жовтня 2018 року ТОВ «Агро Інвест Україна» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 квітня

2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 20 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди дійшли неправильного висновку про те, що позивач у лютому 2017 році звертався до відповідача та йому було надано копії договору оренди земельної ділянки та акта прийому-передачі земельної ділянки. Докази такого звернення відсутні, оскільки 15 грудня

2008 року саме між ОСОБА_1 та ТОВ «Агро Інвест Україна» був укладений спірний договір оренди земельної ділянки.

Судом першої та апеляційної інстанцій взагалі безпідставно проігноровано дослідження питання про застосування строку позовної давності.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2018 відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Тиврівського районного суду Вінницької області.

Зупинено виконання рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Вінницької області

від 20 вересня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами:

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 , виданого на підставі розпорядження Тиврівської районної державної адміністрації від 01 листопада 2003 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки НОМЕР_4 , кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 4,0670 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Великовулизької сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

15 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агро Інвест Україна», в особі директора філії «Стояни» ТОВ «Агро Інвест України» ОСОБА_2 , укладено договір оренди цієї земельної ділянки № 224 площею 4,0670 га, який 04 лютого 2010 року зареєстрований в Тиврівському районному відділі Вінницької регіональної філії центрі ДЗК 04 лютого 2010 року.

Відповідно до висновку експертизи Вінницького відділення КНДІСЕ

№ 6682/6683/17-21 від 07 грудня 2017 року підпис на договорі оренди землі від 15 грудня 2008 року та в акті приймання-передачі земельної ділянки, вчиненому 15 грудня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Підставами позову ОСОБА_1 було непідписання спірного договору оренди землі, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у тому числі частиною третьою статті 203 цього Кодексу.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада

2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановили те, що згідно з висновком експертизи Вінницького відділення КНДІСЕ № 6682/6683/17-21 від 07 грудня 2017 року підпис на договорі оренди землі від 15 грудня 2008 року та в акті приймання-передачі земельної ділянки, вчиненому 15 грудня 2008 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що вказані обставини свідчать про недійсність спірного договору оренди землі, оскільки ОСОБА_1 такий договір не підписував, тобто його воля була відсутня на вчинення зазначених дій.

Доводи заявника про те, що судом першої та апеляційної інстанцій взагалі безпідставно проігноровано дослідження питання про застосування строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що заяви про застосування позовної давності відповідачем в суді першої інстанції не заявлялось, то й апеляційним судом в силу правил статті 303 ЦПК України він застосованим бути не може. Така заява була продана до апеляційного суду (а. с. 138).

Розглядаючи зазначений позов, місцевий суд та апеляційний суд повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують таких висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що ними порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо заявлених клопотань:

Одночасно у касаційній скарзі заявник ставить питання про застосування строків позовної давності.

Колегія суддів вивчивши заявлене клопотання, дійшла висновку, що воно не підлягає розгляду, оскільки заяви про застосування позовної давності відповідачем в суді першої інстанції не заявлялось, а тому, відповідно, дане питання судом першої інстанції не вирішувалось, що в силу частини другої статті 400 ЦПК України не може бути дослідженим і судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області

від 06 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області

від 20 вересня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ТОВ «Агро Інвест Україна» підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Вінницької області від 20 вересня 2018 року.

Щодо судових витрат:

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Інвест Україна» залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 квітня

2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Вінницької області

від 20 вересня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко