Справа № 697/2326/19
Провадження № 2/697/672/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Льон О.М.

за участю секретаря с/з - Дрянової Н.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Канів, Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. В позовній заяві вказав, що він є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Співвласниками даної квартири є його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 . Згідно акту фактичного проживання осіб ОСОБА_2 в даній квартирі за місцем реєстрації не проживає з 01.09.2005. Просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням: а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилися, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення позову.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом на квартиру та витягом про реєстрацію власності на нерухоме майно ( а.с. 7, 12-13).

Співвласниками по 1/3 частки даної квартири є також дружина позивача - ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 , видане 16.12.2006 виконавчим комітетом Канівської міської ради Черкаської області ( а.с. 12-13).

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 17235, від 26.12.2018, виданої виконавчим комітетом Канівської міської ради Черкаської області ( а.с. 14) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .

Згідно акту фактичного проживання осіб № 418 від. 27.08.2019, складеного в присутності трьох свідків, ОСОБА_2 в даній квартирі за місцем реєстрації не проживає з 01 вересня 2005 року.

Позивач, як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право проживання в даній квартирі, посилається на ст. 405 ЦК України.

Згідно ст. 405 ЦК України та ст.156 ЖК УРСР член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним свого права власності.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Право власності складається з права володіння, користування і розпорядження, які є похідними і невід`ємними складовими права власності. Користуванням та володінням по відношенню до такого майна, як житлове приміщення, - є в тому числі і право проживання в ньому.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , тому право відповідача на користування даною квартирою набуте на підставі наявного у нього права власності, є непорушним і невід`ємним правом власника, якого власник не може бути позбавлений в порядку статті 405 ЦК України та ст.156 ЖК України.

У відповідності до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powelland Rayner v. the U.K., 21.02.1990).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. ст.317,319,321ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За таких обставин, положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки відповідач є співвласником будинку, тому суд позбавлений можливості визнати порушення прав позивача з боку відповідача та в позові має бути відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки визнання позову відповідачем суперечить закону .

Аналізуючи вищевикладене, з урахуванням того, що суду позивачем не надано доказів порушення його прав відповідачем, що відповідач як власник квартири має право знятися з реєстрації самостійно, проживання за кордоном, або ж інше місце проживання не за місцем реєстрації, не може бути причиною позбавлення власника права користування його власністю, тому суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12,81,89,206,263-265,268, 279, 280, 284 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Головуючий О . М . Льон