ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2686/19 Справа № 209/5148/13 Суддя у 1-й інстанції - Замкова Я.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на Ѕ частину в спільному сумісному майні подружжя, поділ майна в натурі, стягнення грошової компенсації, та зустрічними позовами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та встановлення факту проживання однією сім`єю

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

02 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з первісним позовом до ОСОБА_2 , в уточненій редакції якого просила визнати об`єктами спільного сумісного майна подружжя, набутого під час її шлюбу із ОСОБА_2 :

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв.м., житловою - 41,5 кв.м.;

- 1/2 частку нежилого приміщення (вбудованого приміщення АДРЕСА_2 ), розташованого АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 загальною площею 38,5 кв.м.;

- автомобіль «Chevrolet Lacetti» NF 196, державний номер НОМЕР_1 ;

- моторолер «ДТ 150Т-2», державний знак НОМЕР_2 ;

- мотоцикл «Suzuki Skywave», державний знак НОМЕР_3 .

Просила, визнати за нею право власності, як на частку в спільному сумісному майні подружжя, на таке майно:

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 69,3 кв.м., житловою - 41,5 кв.м.;

- 1/4 частку нежилого приміщення (вбудованого приміщення АДРЕСА_2 ), АДРЕСА_5 АДРЕСА_2 загальною площею 38,5 кв.м.;

- 1/2 частку автомобілю Chevrolet Lacetti» NF 196, державний номер НОМЕР_1 ;

- 1/2 частку моторолера «ДТ 150Т-2», державний знак НОМЕР_2 ;

- 1/2 частку мотоцикла «Suzuki Skywave», державний знак НОМЕР_3 ;

Просила поділити між нею та ОСОБА_2 спільне сумісне майно подружжя, а саме: 1/2 частину нежилого приміщення (вбудоване приміщення АДРЕСА_2 ), АДРЕСА_5 АДРЕСА_2 , автомобіль Chevrolet Lacetti» NF 196, державний номер НОМЕР_1 , моторолер «ДТ 150Т-2», державний знак НОМЕР_2 , мотоцикл «Suzuki Skywave», державний знак НОМЕР_3 наступним чином:

- виділити відповідачу в натурі 1/2 частину нежилого приміщення (вбудоване приміщення АДРЕСА_2 ), розташованого в будинку АДРЕСА_2 та моторолер «ДТ 150Т -2», державний знак НОМЕР_2 ;

- стягнути з відповідача на її користь компенсацію дійсної (ринкової) вартості 1/2 частини автомобіля Chevrolet Lacetti» NF 196, державний номер НОМЕР_1 в розмірі 54 630,01 грн.; 1/2 частини дійсної вартості моторолеру «ДТ 150Т-2», державний знак НОМЕР_2 в розмірі 4 750,43 грн.; 1/2 частини дійсної вартості мотоциклу «Suzuki Skywave», державний знак НОМЕР_3 в розмірі 24 312,48 грн., 1/4 частини дійсної вартості нежилого приміщення (вбудованого приміщення № 3), розташованого в будинку АДРЕСА_2 в розмірі 44 988 грн. Стягнути з ОСОБА_2 понесені нею судові витрати: судовий збір в розмірі 1800 грн. і 121,80 грн.; витрати, пов`язані з проведенням експертиз в розмірі 1416,96 грн. і 2361,60 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що з 28 вересня 2002 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 18.09.2013 року шлюб розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу вони з відповідачем 04.10.2002 року придбали трикімнатну квартиру по АДРЕСА_6 . Вказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя в розмірі 12 000 грн., з яких її матір ОСОБА_5 передала особисто ОСОБА_2 в її присутності 6 000 грн., що вважає підставою для визнання спірної квартирою їх спільною сумісною власністю з відповідачем у рівних частках, у зв`язку з чим, вона має право на 1/2 частину цієї квартири. Також, 22.04.2005 року ОСОБА_2 , за спільні кошти подружжя, та ОСОБА_3 спільно в рівних частках придбали нежиле приміщення (вбудоване приміщення АДРЕСА_2 ), розташоване АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 . Вважає придбану чоловіком в період шлюбу частину нежилого приміщення АДРЕСА_7 , спільною сумісною власністю подружжя, що є підставою для стягнення на її користь компенсації 1/4 частини приміщення відповідача в сумі 44 988 грн., виходячи з повної вартості приміщення в 179 952 грн., яка визначена судовою комплексною експертизою (а.с. 109-135 том 1). Крім цього, в грудні 2006 року ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя придбав автомобіль Chevrolet Lacetti» NF 196, державний номер НОМЕР_1 вартістю 73 972 грн., у 2009 році - придбав моторолер «ДТ 150Т-2», державний знак НОМЕР_2 , у 2011 році - придбав мотоцикл «Suzuki Skywave», державний знак НОМЕР_3 . На теперішній час відповідач без її згоди продав автомобіль Chevrolet Lacetti» NF 196 своїй матері - ОСОБА_6 , а також 21.01.2015 року продав без її згоди мотоцикл, в той час як 20.01.2015 року відповідачу було оголошено ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.01.2015 року про накладення арешту. Згідно з висновками судових технічної і автотоварознавчої експертиз, ринкова вартість мотоцикла «Suzuki Skywave» - 48 624,97 грн., моторолеру «ДТ 150Т-2» - 9 500,87 грн.; нежилого приміщення (вбудованого приміщення № 3), розташованого АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 - 179 952 грн., автомобіля Chevrolet Lacetti» NF 196 - 109 260,02 грн. Вважала можливим стягнення з відповідача на її користь компенсації 1/2 частини проданого ним рухомого майна без її згоди у період фактичного не проживання з ним, виходячи з ринкової вартості майна за судовою комплексною експертизою, що становить на загальну суму 83 692,92 грн. (автомобіль 54 630,01 грн. + мотоцикл 24 312,48 грн. + мопед 4 750,43грн. = 83 692,92). До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного сумісного майна (а.с. 2-5, а.с. 75-78 том 1, а.с. 16-22 том 2).

31 січня 2014 року ОСОБА_2 було подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій ОСОБА_2 просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру по АДРЕСА_6 . Стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені судові витрати за сплату судового збору в сумі 941,50 грн.

В обґрунтування вказаного зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що знаходився з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2002 року по 18.09.2013 року, але фактично їх сім`я розпалася в липні 2013 року. Заперечував проти обставин спільного придбання з позивачем під час шлюбу за спільні кошти трикімнатної квартири по АДРЕСА_6 . Аргументував свої доводи, тим, що 23.08.2002 року він до реєстрації шлюбу сплатив свої власні кошти за квартиру ОСОБА_7 в сумі 12 000 грн., що було оформлено розпискою, але сам договір купівлі-продажу квартири у нотаріуса було оформлено ним на шостий день після укладення шлюбу (а.с. 68 том 1).

25 січня 2017 року в судовому засіданні відповідачем за первісним позовом подано доповнення до його зустрічної позовної заяви (а.с. 131-134 том 2), в якій останній просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру по АДРЕСА_6 , а також зняти арешт із зазначеної квартири. Вказував обставини придбання ним за власні кошти квартири по АДРЕСА_6 за 12 000 грн., які під розписку передав продавцю ОСОБА_7 23.08.2002 року до укладення шлюбу 28.09.2002 року, але з об`єктивних причин угоду купівлі-продажу оформив 04.10.2002 року. Походження грошових коштів обґрунтовував тим, що мав власні накопичення від стипендії за навчання в аспірантурі в період з 02.10.1998 року до 01.09.2001 року в загальному розмірі - 6424 грн. Також, мав накопичення за час роботи директором в автомагазині «Автопілот» ЧП ОСОБА_8 в період з 16.01.2002 року по 18.11.2002 року в сумі 1 900 грн. Крім цього, зазначив, що 4 000 грн. для придбання квартири він запозичив у ОСОБА_9 до шлюбу 22.08.2002 року та ці грошові кошти потім повернули ОСОБА_9 його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_10 З цих підстав вважає, що є його особистими кошти в сумі 12 000 грн., за які він придбав квартиру по АДРЕСА_6 . При цьому зазначає, що спірна квартира придбана в сусідньому будинку від квартири його батьків по АДРЕСА_8 , пояснюючи це необхідністю догляду за своїми батьками похилого віку (мати інвалід 3 групи). Також, аргументував свої доводи тим, що позивачу ОСОБА_1 було 19 років, вона навчалася у технікумі, мала незначну стипендію, не знала про його намір купити квартиру та не була присутня при передачі коштів і нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири. До того ж сторони мешкали в спірній квартирі з жовтня 2002 року, але він прописав дружину ОСОБА_1 у квартирі через 10 років - у березні 2012 року та останній було достовірно відомо, що ця квартира є його особистою власністю і придбана ним за власні кошти. Вказує, що до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за весь час спільного проживання позивач не зверталася.

28.04.2017 року ОСОБА_2 подав до суду доповнення до зустрічної позовної заяви, в яких просив суд стягнути з позивача за первісним позовом витрати на правову допомогу з адвокатом Долговим О.О. в пункті розділу квартири суму 6 000 грн. (а.с. 221 том 2).

05.10.2017 року ОСОБА_2 подано нову зустрічну позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю, в якій ОСОБА_2 просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з листопада 2002 року по липень 2013 року (а.с. 243-244 том 2).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 січня 2015 року частково задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , моторолер «ДТ 150Т-2», державний знак НОМЕР_2 , мотоцикл «Suzuki Skywave», державний знак НОМЕР_3 , які належать на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 163-164 том 1).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на 1/2 частину в спільному сумісному майні подружжя, поділ майна в натурі, стягнення грошової компенсації - задоволений частково.

В задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовлено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв.м., житловою - 41,5 кв.м.; 1/2 частку нежилого приміщення (вбудованого приміщення АДРЕСА_2 ), розташованого в будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 38,5 кв.м.; автомобіль «Chevrolet Lacetti» NF 196, р/н НОМЕР_1 ; моторолер «DТ 150Т-2», р/н НОМЕР_2 і мотоцикл «Suzuki Skywave», р/н НОМЕР_3 - об`єктами спільного сумісного майна подружжя, набутого під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею - 41,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку нежилого приміщення (вбудованого приміщення АДРЕСА_2 ), АДРЕСА_5 АДРЕСА_2 загальною площею 38,5 кв.м.

Виділено відповідачу в натурі моторолер «DТ 150Т-2», р/н НОМЕР_2 .

Скасувано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20.01.2015 року, шляхом зняття накладеного судом арешту на квартиру АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), моторолер «DТ 150Т-2», р/н НОМЕР_2 і мотоцикл «Suzuki Skywave», р/н НОМЕР_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію дійсної (ринкової) вартості наступного рухомого майна:

- 1/2 частини автомобіля Chevrolet Lacetti» NF 196, р/н НОМЕР_1 в розмірі 54 630,01 грн.;

- 1/2 частини моторолера «DТ 150Т-2», р/н НОМЕР_2 в розмірі 4 750,43 грн.;

- 1/2 частини мотоцикла «Suzuki Skywave», р/н НОМЕР_3 в розмірі 24 312, 48 грн.;

а всього стягнуто на загальну суму 83 692 (вісімдесят три тисячі шістсот дев`яносто дві) гривні 92 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати: судовий збір в розмірі 1 800 грн. і 121,80 грн.; витрати, пов`язані з проведенням експертиз в розмірі 1 416,96 грн. і 2 361,60 грн., а всього на загальну суму 5 700 (п`ять тисяч сімсот) гривень 36 копійок.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо виділення відповідачу в натурі 1/2 частини нежилого приміщення (вбудоване приміщення АДРЕСА_2 ), розташованого в будинку АДРЕСА_2 , стягнення 1/4 частини дійсної вартості нежилого приміщення (вбудованого приміщення № АДРЕСА_2 ), розташованого в будинку АДРЕСА_2 в розмірі 44 988 грн. - відмовлено (а.с. 64-80).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення вказаних позовних вимог (а.с. 84-88 том 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт в своїй апеляційній скарзі фактично просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зазначеної спірної квартири, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині, залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 2002 року по 29 вересня 2013 року. Від шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, та на якого, згідно рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 24.12.2012 року з відповідача по справі на користь позивача стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 6, 7, 46, 79, 80 том 1)

В період шлюбу відповідачем ОСОБА_2 було придбано та оформлено на своє ім`я:

- 04.10.2002 року трикімнатну квартиру по АДРЕСА_6 , що підтверджується технічним паспортом на квартиру, реєстровий № 21002 (а.с. 8-9 том 1), договором купівлі-продажу від 04.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Іванко Т.С., реєстровий № 1615 (а.с. 10 том 1);

- 22.04.2005 року відповідачем ОСОБА_2 сумісно з ОСОБА_3 було придбане в приватну спільну сумісну власність нежиле приміщення (вбудоване приміщення АДРЕСА_2 ), розташоване АДРЕСА_3 АДРЕСА_2 , що підтверджується технічним паспортом на нежиле приміщення, реєстровий № 251 (а.с. 11-12 том 1), витягом з державного реєстру правочинів № 921620 від 22.04.2005 року (а.с. 13 том 1), договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 22.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Моісієнко В.М. (а.с. 14 том 1), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7158880 від 04.05.2005 (а.с. 15 том 1);

- 12.12.2006 року автомобіль Chevrolet Lacetti» NF 196, державний номер НОМЕР_1 вартістю 73 972 грн., що підтверджується довідкою-рахунком ДАП "Кременчукавтосервіс" від 12.12.2006 року (а.с. 16 том 1), актом приймання-передачі транспортного засобу від 30.09.2016 року ТОВ "УкрАвтоЗаз-сервіс" (а.с. 17 том 1);

- в 2012 році моторолер «DТ 150Т-2», державний знак НОМЕР_2 (а.с. 38 том 1);

- в 2010 році мотоцикл «Suzuki Skywave», державний знак НОМЕР_3 , за рахунок позичених коштів у ОСОБА_3 , які було повернуто за шлюбні кошти подружжя в період з 2011-2013 років, що підтверджується листом Дніпродзержинського центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів підпорядкованого ГУ МВС України в Дніпропетровській області № 5891 від 25.09.2013 року та розпискою ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 (а.с. 38, 47 том 1).

Крім цього, оформлення ОСОБА_2 в період шлюбу на своє ім`я вказаного рухомого майна також підтверджується довідкою Дніпродзержинського центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, підпорядкованого ГУ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 18 том 1).

Згідно з висновком комплексної судової будівельно-технічної та автотоварознавчої експертизи № 1242/1243-14 від 15.07.2014 року (а.с. 109-135 том), ринкова вартість нежитлового приміщення (вбудованого приміщення № 3), розташованого в будинку АДРЕСА_2 становить 179 952 грн.; дійсна вартість автомобіля Chevrolet Lаcetti» NF 196 - 109 260,02 грн., моторолеру «DТ 150Т-2»» - 9 500,87 грн., мотоцикла «Suzuki Skywave» - 48 624,97 грн. Вартість експертиз склала 1416,96 грн. і 2361,60 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а також визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири за ОСОБА_1 , суд 1 інстанції виходив з того, що вищевказане майно придбане сторонами під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям, як спільне сумісне майно подружжя у відповідності до вимог ст. 60 та ст. 70 СК України.

При цьому, суд посилався на те, що при розгляді справи не встановлено обставин придбання ОСОБА_2 у ОСОБА_7 квартири по АДРЕСА_6 саме 23.08.2002 року, тобто до одруження, оскільки ці обставини не підтверджені самим ОСОБА_7 , відбувались без присутності свідків та спростовуються договором купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного після одруження 04.10.2002 року.

Також суд відхилив доводи відповідача щодо придбання квартири для власних потреб, аргументовані тим, що він придбав квартиру в будинку, який є поруч з будинком, де проживали його батьки, з метою догляду за батьками (а.с. 113 том 2). При цьому судом враховано, що згідно пояснень свідка відповідача ОСОБА_11 , навпаки батьки часто допомагали сім`ї ОСОБА_2 , про що також пояснювала свідок ОСОБА_5

Крім того, суд виходив з того, що відповідачем не доведено джерел походження у нього грошових коштів в сумі 12 000 грн., що були сплачені ним за квартиру, крім 4 000 грн., не надано доказів того, що спірна квартира придбана без використання коштів сімейного бюджету за особисті кошти ОСОБА_2 , а також не надано доказів на підтвердження того, що квартира була придбана не в інтересах сім`ї.

Також суд звернув увагу на те, що під час розгляду справи відповідачем не спростовані обставини, зазначені ОСОБА_1 щодо джерел походження у неї коштів в сумі 6 000 грн. на половину квартири, підтверджених свідком ОСОБА_5 , пояснення якої фактично не оспорювалось відповідачем у судовому засіданні.

Виходячи зі встановлених вище обставин справи, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги відповідача щодо визнання права особистої приватної власності на квартиру квартиру АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість та недоведеність під час розгляду справи.

При цьому, суд дійшов висновку, що спірна квартира по АДРЕСА_6 , придбана ОСОБА_2 в інтересах сім`ї на спільні кошти подружжя, є їх спільної сумісною власністю, в якій сторони і проживали однією сім`єю протягом 10 років до фактичного припинення ними шлюбних відносин, і відповідно вимоги ОСОБА_1 щодо її розподілу підлягають задоволенню.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції в частині, яка оскаржується, колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, а рішення суду в оскарженій частині є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

Так, згідно ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до вимог ст. 21 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Сімейного Кодексу України України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд 1 інстанції обгрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 , у розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів придбання цієї квартири за його особисті кошти.

Крім того, нормою ст. 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Однак ОСОБА_2 під час розгляду справи не довів обставин на спростування зазначеної презумпції.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в оскарженій частині та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог в оскарженій частині спростовуються матеріалами справи та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що через тривалий час розгляду справи в суді ОСОБА_2 втратив зав`язок зі свідком, який міг би підтвердити обставини, викладені в його позові про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру по АДРЕСА_6 , не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Отже, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував вимоги позовної заяви та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, та спростування висновків суду 1 інстанції, а згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін в оскарженій частині.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: