Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 640/15032/15-ц

провадження № 61-8277св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року у складі судді Сенаторова В. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 11 березня 2011 року між ним та відповідачем укладено договір позики у формі розписки, за умовами якої він передав відповідачу 150 000,00 доларів США. Зобов`язання за договором ОСОБА_2 належним чином не виконав, на неодноразові звернення про повернення грошових коштів не реагує. Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а. с. 101, Т. 1) просив стягнути з відповідача борг у розмірі 150 000,00 доларів США в національній валюті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день ухвалення рішення з урахуванням відсотку за користування грошовими коштами за договором позики та пені за кожен день прострочення виконання зобов`язання у розмірі подвійної ставки НБУ від простроченої суми.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 150 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент ухвалення рішення - 3 912 550,20 грн.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що сторони уклали договір позики у вигляді боргової розписки, дійсність якого відповідач не оскаржував.

Після надсилання позивачем письмової вимоги відповідач борг не повернув, тому позов підлягає задоволенню.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2016 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що заочне рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Доводи заявника касаційної скарги про те, що договором позики не встановлено строку виконання зобов`язання, позивач вимогу про повернення коштів не пред`являв, тому строк для виконання зобов`язання ще не настав, суд апеляційної інстанції відхилив, вказавши, що згідно із частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник мав сплатити заборгованість протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позивачем до нього відповідної вимоги. Доказів повернення позичених коштів, або того, що він не отримував коштів за розпискою відповідач не надав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-УІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження, зупинено виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року до закінчення касаційного розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Доводи відповідача, викладені у касаційній скарзі

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Справу розглянуто за відсутності відповідача, який належним чином не повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач належним чином був повідомлений про судовий розгляд справи. Судова повістка про виклик до суду за його місцем постійного проживання не вручалася, відповідач був позбавлений можливості надати суду свої заперечення проти позову та докази, якими вони підтверджуються.

Висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач видав розписку позивачу не як договір позики, а як гарантію, уповноваживши його укласти від свого імені попередній договір купівлі - продажу приміщення у м. Празі Чеської Республіки, сплативши авансом власні кошти у розмірі 150 000,00 доларів США. Безпосередньо кошти відповідач від позивача не отримував. Попередній договір позивач не уклав, тобто не сплачував замість відповідача аванс, тому відсутня і заборгованість, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено через неналежне дослідження обставин справи.

Висновок судів про те, що 14 травня 2015 року відповідач отримав від позивача вимогу про повернення коштів, тому строк сплати цих коштів настав 14 червня 2015 року є помилковим, оскільки ґрунтується на неналежних доказах, зокрема на сканкопії вказаного документа, передану засобами електронного зв`язку, тоді як письмова вимога про повернення позичальником боргу має бути вручена позичальнику особисто під підпис і тільки тоді починається відлік строку на повернення цих коштів. Оскільки таких доказів суду позивач не надав позов є безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню.

Доводи позивача, викладені у відзиві на касаційній скарзі

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити вимоги відповідача без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи заявника касаційної скарги про розгляд справи за його відсутності без належного його повідомлення спростовується матеріалами справи, якими підтверджено обізнаність відповідача про наявність у суді цієї справи. Відповідно до матеріалів справи відповідач уклав договір з адвокатом. Чим передав йому повноваження на участь у справі. Крім того, весь час відповідач перебував у розшуку, оголошеному у кримінальній справі, порушеній за його обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченому частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України.

Доказів того, що відповідач перебував на лікуванні за кордоном він не надав. Суд першої інстанції, направляючи відповідачу судові повістки про виклик до суду, діяв з дотриманням норм процесуального права. У заяві про відкладення судового розгляду справи відповідач не заперечував проти боргу, однак доказів повернення позивачу позичених грошових коштів суду не надав.

Доводи про неналежність наданих позивачем доказів у справі є безпідставними, оскільки позивачем як докази надано завірені в Чеській Республіці та перекладені на державну мову України докази, які мають повноцінну юридичну силу та є обов`язковими для виконання сторонами судового процесу, тобто є належними доказами у справі, відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України 2004 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого відповідач взяв у борг у позивача 150 000,00 доларів США (а. с. 11, Т.1). Строк повернення позики у розписці не визначено.

14 травня 2015 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення грошових коштів (а. с. 12, Т. 1), яку відповідач не виконав.

Відповідач вказаний договір позики з підстав неодержання коштів не оспорював.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення відповідачем коштів, отриманих на підставі розписки, тобто між сторонами виникли правовідносини позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

При розгляді цієї справи суди першої та апеляційної інстанцій, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й свідчить про передачу позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшли обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

Встановивши, що у тексті розписки відповідач ОСОБА_2 зазначив, що взяв у позивача ОСОБА_1 150 000,00 доларів США у борг, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини позики.

Доводи касаційної скарги про те, що розписка відповідача про отримання коштів є не договором позики, а гарантією, є безпідставними, оскільки гарантія є видом забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 ЦК України), за якою банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку; гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (стаття 560 ЦК України). Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами цієї справи не відповідають правовій природі гарантії, і є саме позикою.

Твердження відповідача про неналежність наданих позивачем доказів, оскільки позивач надав їх копії, Верховний Суд відхиляє з тих підстав, що в процесі розгляду справи позивач надав суду належним чином завірені копії вказаних документів (а. с. 44 - 46, Т. 1).

Доводи відповідача про невідповідність обставинам справи встановленого судами факту передачі позивачем та отримання ним у борг 150 000,00 доларів США не заслуговують на увагу, оскільки відповідач наводить судам декілька версій своїх правовідносин з позивачем, які фактично виключають одна одну, зокрема, в апеляційному суді пояснював, що борг повністю повернув (а. с. 68, Т. 1), що спростовує його доводи про неотримання ним коштів взагалі. Крім того, доказів на підтвердження жодних своїх заперечень відповідач суду не надав.

З огляду на викладене, висновку про те, що відповідач має перед позивачем заборгованість суди першої та апеляційної інстанцій дійшли на підставі належних та допустимих доказів у справі.

Статтями 509, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Встановивши, що кошти відповідач взяв у позивача у борг, однак у розписці не зазначено строк повернення коштів, суди дійшли правильного висновку, що борг має бути повернутий у порядку, встановленому частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновку судів першої та апеляційної інстанцій про те, що строк на повернення позичених коштів у відповідача настав через тридцять днів після 14 травня 2015 року, тобто 13 червня 2016 року, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вручення цієї вимоги відповідачу, Верховний Суд відхиляє як підставу для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до суду у серпні 2015 року. Згідно із заявою відповідача від 22 жовтня 2015 року (а. с. 68, Т. 1) про позов у цій справі він дізнався випадково, перебуває на лікуванні за кордоном, має докази повної сплати заборгованості (які суду не надав, надалі змінив свої доводи на те, що не отримував кошти у борг). Таким чином, про вимогу позивача відповідач довідався раніше ніж 22 жовтня 2015 року, тоді як звернення особи до суду із позовом також фактично є вимогою до боржника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не надав доказів на спростування висновку судів першої та апеляційної інстанцій про отримання ним від позивача коштів у борг.

Верховний Суд зауважує, що встановлення судом конкретної дати отримання позичальником відповідної вимоги позивача має значення для встановлення розміру відсотків за користування грошовими коштами позивача, штрафних санкцій або неустойки за порушення строків виконання грошового зобов`язання, тоді як позивач (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просить суд стягнути з відповідача лише суму позичених ним коштів, повернення яких є обов`язковою умовою договору позики.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову є такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника касаційної скарги про розгляд справи за відсутності відповідача, який належним чином не повідомлений про розгляд справи Верховний Суд відхиляє, оскільки відповідно до заяви відповідача (а. с. 68, Т. 1) про пред`явлення позову ОСОБА_1 він дізнався випадково, знаходиться за кордоном на лікуванні, борг повернув у повному обсязі, про що має докази та просив відкласти розгляд справи на дату - після 09 грудня 2016 року. Судом першої інстанції розгляд справи відкладено на 10 грудня 2016 року, однак в судове засідання відповідач не з`явився, доказів сплати боргу не надав.

У судових засіданнях в суді апеляційної інстанції брали участь представники відповідача (а. с. 185, 208, Т. 2), які мали право викласти доводи, аргументи та надати нові докази з урахуванням положень частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховним Судом встановлено, що оскаржувані судові рішення є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального є безпідставними, спрямовані на встановлення та переоцінку обставин справи, яким суд апеляційної інстанції надав правильну правову оцінку.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року зупинено виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року до закінчення касаційного розгляду справи, тому згідно із положеннями статті 436 ЦПК України його виконання підлягає поновленню.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик