ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 ,

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович про визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права особистої власності на частину квартири, визначення порядку володіння та користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, визнання недійсним договору дарування квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною частковою власністю подружжя та визнання за нею та за ОСОБА_2 права особистої власності на 1/2 частину зазначеної квартири за кожним; визнати порядок володіння та користування квартирою; усунути для неї перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення; визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10 серпня 2015 року; визнати за нею права власності на автомобілі.

18 жовтня 2016 року ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська роз`єднано в самостійні провадження поєднані в одному провадженні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, про визнання права власності на частину квартири, визначення порядку володіння та користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на автомобілі - виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права особистої власності на частину квартири, усунення перешкод в користуванні шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10 серпня 2015 року між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. Зазначає, що спірна квартира була придбана під час знаходження у шлюбі з ОСОБА_2 , який зареєстровано 02 вересня 2011 року, а розірвано 15 жовтня 2013 року - на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 24 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та посвідченого ПН ДМНО Зінковою Ю.Є. Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача ОСОБА_2 , договір з її придбання укладено в інтересах сім`ї за її письмовою згодою, а тому відчуження цього об`єкту нерухомого майна без письмової згоди позивачки, як співвласника майна, порушує приписи ст.ст. 60, 65, 68 СК України, а тому договір дарування цієї квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10 серпня 2015 року, посвідчений ПН ДМНО Рудкевичем Є.В . необхідно визнати недійсним та | скасувати його. Також позивачка зазначає , що оскаржувана угода дарування квартири укладена в тому числі і на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.07.2015р., яке набрало законної сили 09 серпня 2015 року, яким за ОСОБА_2 на зазначену квартиру визнано право особистої приватної власності , але 22 грудня 2015 року це рішення було скасоване апеляційним судом Дніпропетровської області, а тому цей об`єкт нерухомого майна відноситься до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 , отже й розпорядження ним повинно відбуватися за згоди усіх співвласників. Виходячи з положень ст.ст. 368, 370, 372 ЦК України, ст.60 СК України зазначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, співвласники мають право на виділ в натурі частки із майна, що є у їх спільній сумісній власності, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за кожним з них право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Виходячи з приписів ст.369 ЦК України, згідно до якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, та з урахуванням того факту, що спільне користування квартирою з відповідачем ОСОБА_2 є неможливим позивачка просить визначити порядок користування спільною сумісною власністю - квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 в особисте користування житлову кімнату № 10 , виділити ОСОБА_2 в особисте користування житлові кімнати № 11 та № 14 , допоміжні приміщення, а саме: №1 та № 2 -коридори, № 6 -кухня, № 9 -ванна, № 8 - туалетна кімната, №№ 3, 4, 5, 7, 12, 13 - кладові, І, II- балкони - залишити в загальному користуванні. Окрім того, оскільки відповідачі змінили замки на вхідних дверях, чим перешкоджають позивачці у доступі до квартири, на підставі приписів ст.391 ЦК України, згідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном - просить усунути їй перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом її вселення в це жиле приміщення.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року відмовлено у задовлені позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог посилаючись на те, що воно є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надали відзив на апеляційну скаргу в якому вказують, що вона є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 02 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 30 вересня 2013 року у зв`язку з фактичним припиненням між ними шлюбно-сімейних відносин. Дані обставини встановлені судовим рішенням та додаткового доказування не потребують в силу процесуального закону.

На підтвердження факту припинення подружніх відносин між сторонами по справі свідчить обставина, що 08 травня 2013 року сторони по справі звернулись до Дніпровського відділу РАЦС Дніпродзержинського міського управління юстиції з заявою про розірвання шлюбу, про що видано довідку № 259/06-29 від 10 лютого 2016 року, дані обставини не заперечуються сторонами.

Посилання ОСОБА_1 про спільний відпочинок у липні 2013 року не підтверджує підтримання фактичних шлюбних відносин, оскільки як вбачається з матеріалів справи, а саме квитанції №4349903-1 від 01 липня 2013 року про сплату судового збору за подання позову про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 мала намір звернутися до суду з вимогами до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Таким чином, 24 липня 2013 року, тобто в період фактичного припинення сімейних відносин з позивачкою ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 спірну трикімнатну квартиру загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 54,1 кв.м. , уклавши договір купівлі-продажу на суму 285 098,00 гривень, посвідчений 24 липня 2013 року ПН ДМНО Зінковою Ю.Є. та зареєстрований за реєстр № 471.

10 серпня 2015 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування зазначеної квартири, посвідчений ПН ДМНО Рудкевичем Є.В. та зареєстрований за реєстр № 3505.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року встановлено, що під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі, 24 липня 2013 року було придбано спірну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . Разом з цим, в судовому рішенні зазначено, що зазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак колегія суддів не може прийняти дані обставини до уваги, оскільки з заявлених позовних вимог даної цивільної справи вбачається, що питання про визнання спірної квартири спільною сумісною власностю подружжя не ставилось, та суд вийшов за межі заявлених позовних вимог встановлюючи дані обставини. З урахуванням наведеного також не приймаються доводи апеляційної скарги з посиланням на вказане судове рішення.

При укладенні спірного договору дарування відповідачем ОСОБА_2 надано для долучення до справи нотаріуса рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по цивільній справі за № 175/2655/15-ц, провадження № 2/175/1054/15 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про визнання права власності та стягнення грошей, яким, окрім іншого, за ОСОБА_2 визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . На день укладення спірного договору дарування - 10 серпня 2015 року - зазначене рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровької області набрало законної сили та було чинним.

На час розгляду даної цивільної справи зареєстрованим власником квартири АДРЕСА_1 ), загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 54,1 кв.м. опис об`єкта нерухомого майна: трикімнатна квартира № 95 у житловому будинку літ. А-5, що складається з: 1,2 - коридор; 3,4,5,7,12,13 - кладові; 6 - кухня; 8 - туалет; 9 - ванна кімната; 10,11,14 - житлові кімнати; І, II - балкони - є ОСОБА_3 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставин того, що ОСОБА_1 приймала участь при придбанні спірної квартири, надані довідки про майновий стан не підтверджують обставин того, що позивач надавала кошти на придбання квартири, тоді як договір купівлі-продажу був укладений лише з відповідачем.

Виходячи з викладеного та дослідивши обставини по справі колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання спірної квартири спільною власністю подружжя та виділу її частині позивачу, оскільки фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були припиненні на час придбання спірної квартири, купівля якої було здійснено за особисті кошти відповідача.

Також апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 10 серпня 2015 року, посвідченого ПН ДМНО Рудкевичем Є.В. та зареєстрованого за реєстр. № 3505, оскільки при його укладені було дотримано всіх вимог закону.

Враховуючи наведені висновки суду інші позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору дарування, в задоволені яких судом відмовлено.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров