Справа № 645/5587/18
Провадження № 2/645/375/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року місто Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Горпинич О.В.,

секретар судових засідань Соколова Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі та гідності, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, яким просить визнати твердження «вела антисоціальний спосіб життя, дитиною не займалась, в квартирі постійно відбувались застілля, накурено, ночували сторонні люди», «в квартирі збирались наркомани» та й сама ОСОБА_4 виходила на вулицю в «неадекваті», поширені ОСОБА_3 та твердження «веде розгульний спосіб життя», «вела антисоціальний спосіб життя, дитиною не займалась, в квартирі постійно відбувались застілля, накурено, ночували сторонні люди», «в квартирі збирались наркомани» та й сама ОСОБА_4 виходила на вулицю в «неадекваті», «з`ясувалось, що вона вагітна від свого хлопця», «дитиною ОСОБА_1 фактично не займається, всі дні носить дитину по своїм друзям та знайомим, у дитини немає нормальних умов для виховання та зростання, не дотримується режиму сну та харчування», поширені ОСОБА_2 недостовірними та такими що принижують її честь та гідність, а також стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду в розмірі по 10000,00 грн. з кожного.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що у вересні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було поширено негативну інформацію про неї, яка ганьбить її честь та гідність. Така інформація була поширена шляхом направлення листа до Служби у справах дітей по Немишлянському району, підписаною власноручно ОСОБА_3 , де зазначено, що вона «вела антисоціальний спосіб життя, дитиною не займалась, в квартирі постійно відбувались застілля, накурено, ночували сторонні люди», «в квартирі збирались наркомани» та й сама ОСОБА_4 виходила на вулицю в «неадекваті». Зазначено, що « ОСОБА_5 …продовжує водити в квартиру якихось неповнолітніх, постійно накурено, дитиною не займається». Дані недостовірні відомості були викладені і у відповіді на відзив, який власноручно підписав ОСОБА_2 , та в якій, зокрема, зазначено про «її вагітність від свого нового хлопця, розгульний та антисоціальний спосіб життя», іншу негативну інформацію, яку відповідачі, переслідуючи власні корисні цілі, свідомо поширюють. 07.09.2018 року у квартирі, де позивач проживає із сином, Службою у справах дітей було проведено обстеження житлових умов, викладені у заявах відповідачів обставини були повністю спростовані та встановлено, що для дитини створені всі необхідні умови для її розвитку. Поширення щодо позивача зазначеної недостовірної інформації, зазначення її у стверджувальній формі порушує її немайнові права на честь, гідність, яких відповідачі мають дотримуватись. Крім того, подібними діями відповідачі охарактеризували позивачку як особу, яка з легкістю порушує закон, яка не має високих моральних цінностей та не здатна виховувати власну дитину. Така необґрунтована характеристика пригнічує її честь та гідність. Пригнічення немайнових прав, відносно яких Конституцією України передбачено обов`язок ставитись з повагою, полягає також і в тому, що жодній нормальній цивілізованій людині, матері, неприємно дізнаватись про себе безпідставні звинувачення у здійсненні непристойних діянь та інших ганебних вчинків з точки зору моралі, та ще й потім спростовувати весь цей негатив перед працівниками Служби у справах дітей, пояснювати ситуацію перед сусідами та захищати свої права в суді. Вказані дії відповідачів спричинили позивачці моральні страждання, які полягають у приниженні її честі, гідності. Переслідуючи власні корисні цілі відповідачі намагалися створити негативне враження перед органами опіки та піклування щодо дійсних обставин та її особистих якостей як матері та громадянина. Під час проведення бесіди зі Службою у справах дітей, відповідаючи на незручні запитання та наводячи спростувальні аргументи й докази, відхиляючи очевидну брехню, позивачка відчувала сильні моральні страждання і нервовий стрес, порушився нормальний хід її життя, до квартири запрошували сусідів, яких опитували щодо її особистих якостей, поведінки та дотримання правил співжиття у будинку. Усі ці події призвели до нервових стресів та порушення самопочуття, сну. Більш того, її переживання відбилися і на самопочутті дитини. На підставі викладеного до суду було подано даний позов.

08 жовтня 2018 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України з Реєстру територіальної громади м. Харкова.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.10.2018 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання по справі.

07.11.2018 року до матеріалів справи надійшов відзив відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на позовну заяву, відповідно до якого останні вказували, що вони ніякої інформації про позивачку ніде не поширювали, оскільки це сімейні відносини, а навпаки, щоб створити нормальні умови для зростання та виховання дитини звернулись до компетентних державних органів, які цим займаються. З позовними вимогами не згодні, просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

07.11.2018 року до матеріалів справи надійшли пояснення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на позовну заяву, в яких останні посилались на ті ж самі обставини, вказані у відзиві.

12.11.2018 року до матеріалів справи від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій вказувалось, що твердження відповідачів, що ніби то після обстеження умов проживання сина спеціалістами Служби у справах дітей вона «навела лад в квартирі» не віднайшли свого підтвердження в акті обстеження умов проживання від 07.09.2018 року. З обставинами, викладеними у відзиві, та їх правовою оцінкою позивач не погоджується, вважає некоректним та недопустимим вдаватись до методів, які використовують для свого захисту відповідачі.

30.11.2018 року до матеріалів справи від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якій вказували, що з відповіддю ОСОБА_1 на їх відзив вони не погоджуються в повному обсязі, оскільки у відповіді на відзив позивачка ніяких конкретних обставин не навела, тому ті обставини, які змусили відповідачів звернутись за допомогою органів влади підтверджені доказами, доданми до справи.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.03.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, через канцелярію суду від представника позивача Турутя З.О. надійшла заява, якою останній підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити, розглянути справу у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, через канцелярію суду надала заяву, в якій просила відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю, в зв`язку із зайнятістю слухати справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надав.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що до Служби у справах дітей Немишлянського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради відповідач ОСОБА_3 подала заяву, в якій просила обстежити житлово-побутові умови квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає ОСОБА_1 з малолітнім сином, та в інтересах малолітньої дитини зробити висновок про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 .

У цій заяві зазначені твердження на які посилається позивач як на підставу заявлених позовних вимог, а саме:«…вела антисоціальний спосіб життя, дитиною не займалась, в квартирі постійно відбувались застілля, накурено, ночували сторонні люди», «в квартирі збирались наркомани» та й сама ОСОБА_4 виходила на вулицю в «неадекваті».

Також, судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Сілантьєвій Е.Є. відповідачем ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву про стягнення аліментів на дружину.

У даному відзиві зазначені твердження на які посилається позивач як на підставу заявлених позовних вимог, а саме:«...веде розгульний спосіб життя», «вела антисоціальний спосіб життя, дитиною не займалась, в квартирі постійно відбувались застілля, накурено, ночували сторонні люди», «в квартирі збирались наркомани» та й сама ОСОБА_4 виходила на вулицю в «неадекваті», «з`ясувалось, що вона вагітна від свого хлопця», «дитиною ОСОБА_1 фактично не займається, всі дні носить дитину по своїм друзям та знайомим, у дитини немає нормальних умов для виховання та зростання, не дотримується режиму сну та харчування».

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Право кожного на повагу до його честі та гідності визначено в ст. 28 Конституції України, ст. 270 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації.

З положень статті 277 ЦК України, вбачається, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Так, згідно із ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною законодавства України.

Дослідивши поширену ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інформацію в системному зв`язку з положеннями чинного законодавства про захист честі й гідності, суд дійшов висновку про те, що інформація, спростування якої вимагає ОСОБА_1 , є оціночними судженнями, які не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які мають напружені стосунки з ОСОБА_1 , не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб (ст.10).

Таким чином, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві.

Оскільки за висловлювання оціночних суджень відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про захист честі та гідності відсутні.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити наступне.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Як роз`яснено у п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п. 5 цієї Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

З урахуванням ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснень, які містяться у п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) суд доходить висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань з боку відповідача.

Враховуючи, що вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, є похідними від вимог про захист честі та гідності, тому суд їх також залишає без задоволення.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77, 79, 81, 89, 90, 95, 213, 258, 259, 263, 274, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення буде складено у строк не більше як десять днів з дня закінчення розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків - НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 , дата народження невідома, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 24 травня 2019 року.

Суддя О.В. Горпинич