ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5785/19 Справа № 215/377/19 Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року, яке постановлено суддею Науменко Я.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Кривбасзалізрудком») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 150 228 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 18 червня 2013 року йому було первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності. При переогляді висновком МСЕК від 17.01.2019 року позивачу повторно встановлено 65% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності, безстроково.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 60 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Вважає, що суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

В матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства відповідача у спричиненні шкоди позивачу.

Крім того, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним та не співвідносним втраті професійної працездатності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював з 02.10.1984 року по 05.02.1986 року на посаді підземного гірничого майстра, з 05.02.1986 року по 15.04.1986 року - заступника начальника дільниці, з 15.04.1986 року по 14.08.1986 року - гірним майстром, з 14.08.1986 року по 24.12.1986 року - в.о. начальника дільниці глибокого буріння, з 24.12.1986 року по 11.03.1987 року - начальником дільниці глибокого буріння, з 11.03.1987 року по 31.12.1987 року - начальником дільниці по видобутку руд підземним способом.З 01.01.1988 року по 01.10.1989 року працював на посаді начальника дільниці по видобутку руд підземним способом, з 01.10.1989 року по 30.09.1992 року - заступника та начальника дільниці по видобутку руд підземним способом. З 17.01.1997 року по 03.07.1997 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника підземної дільниці, з 03.07.1997 року по 04.01.1999 року - заступником головного інженера з гірничокапітальних робіт, з 04.01.1999 року по 27.09.2001 року - головним інженером у ш. «Гвардіська» на Державному виробничому об`єднанні по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком». 27.09.2001 р. позивач звільнився за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 24-31).

Відповідно до п. 16 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 09 квітня 2013 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок недосконалості технологій підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції та режимів експлуатації гірничошахтного обладнання, підпадав під вплив підвищених параметрів пилу та шуму (а.с. 18).

Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 09 квітня 2013 року встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання у позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Умови праці головного інженера шахти відносяться:

- за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони - до 3 класу 1 ступеня шкідливості;

- за рівнем шуму - до 3 класу 2 ступеня шкідливості (дослідження проводились на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини в 2005 році).

Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/ м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксину (SіО2) у пилу від 10% до 70% - 3,8 при гранично допустимій до 2,0. Шум, еквівалентний рівень звуку в дБ: 91 при гранично допустимому до 80 (а.с. 18).

Висновком МСЕК від 18 червня 2013 року позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності (а.с. 20).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 17.01.2019 року позивачу повторно встановлено 65% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності, безстроково (а.с. 21).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Акту розслідування професійного захворювання від 09 квітня 2013 року професійне захворювання у позивача виникло внаслідок недосконалості технологій підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції та режимів експлуатації гірничошахтного обладнання, внаслідок чого розивач підпадав під вплив підвищених параметрів пилу та шуму (а.с. 18). При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом того, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідно до п. 19 Акту ОСОБА_1 впродовж більше 12 років працював в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача (а.с. 19).

Висновком МСЕК від 18 червня 2013 року позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності (а.с. 20).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 17.01.2019 року позивачу повторно встановлено 65% втрати професійної працездатності, третя група інвалідності безстроково (а.с. 21).

Попередження про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я позивача, не знімає з відповідача відповідальність та обов`язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153КЗпП Українита ст. 13Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач - ПАТ «Кривбасзалізрудком» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПАТ «Кривбасзалізрудком», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, колегією суддів відхиляються, оскільки факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім того відповідно до частин 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, визначеним судом до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки його визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 65 % та є інвалідом третьої групи, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності із диханням, в нього часто виникає задишка при незначному фізичному навантаженні, слабкість, втома, зниження слуху на обидва вуха. Постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, розпачу, періодично проходить лікування.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 60 000 гривень.

У зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги в цій частині з вищенаведених підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Головуючий:

Судді: