КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 634/76/18-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/5541/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», подану через представника ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюк В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в :

у січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Порше Мобіліті», в якому просив визнати виконавчий напис № 2622 від 05.09.2017, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (надалі ПН КМНО) Семеновою Г.М. таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову зазначав, що виконавчий напис було вчинено на підставі договору застави транспортного засобу, укладеного в забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, проте повідомлення про порушення забезпеченого обтяження йому не надсилалось та реєстрація у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження відсутня, що суперечить вимогам ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Вважає, що недотримання одного із етапів процедури звернення стягнення на заставне майно є підставою для визнання виконавчого напису, таким що не підлягає виконанню.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.07.2018 позов задоволено. Визнано виконавчий напис нотаріуса № 2622 від 05.09.2017, вчинений ПН КМНО Семеновою Г.В. таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТОВ «Порше Мобіліті», через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача судові витрати. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував положення п. 1.3.1 та п. 3.3 загальних умов до кредитного договору та зробив неправильний висновок про спірність суми боргу. Судом не враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 20.05.2015 № 6-158цс15 та лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні». Зазначає, що відсутність у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження не порушує права позивача, а у переліку документів не передбачено обов`язку надавати нотаріусу відомості про реєстрацію в державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження. Вважає, що зазначення у виконавчому написі суми більшої за суму заборгованості, яка була вказана у вимозі, чи наявність між сторонами спору щодо стягнення заборгованості не свідчить про спірність суми боргу. Крім того, повідомлення було направлене позичальнику за 30 днів до вчинення виконавчого напису.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає, задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2013 між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 50010274, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 123 240,23 грн (еквівалент 15 121,50 доларів США); сума додаткового кредиту 37 697 грн (еквівалент 4 625,40 доларів США) для придбання автомобіля марки VOLKSWAGEN Polo, модель Polo Sedan, кузов № НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1 598 куб.см., рік випуску 2013 вартістю за договором з дилером в сумі 17 790 доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами укладено договір застави транспортного засобу№ 50010274, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. За цим договором ОСОБА_1 передав в заставу ТОВ «Порше Мобіліті» вищезазначений автомобіль.

Відповідно до п. 5.3.3 договору застави, у випадку невиконання (або часткового невиконання) позивачем своїх зобов`язань перед відповідачем за кредитним договоромта цим договором, нотаріус на вимогу відповідача здійснює виконавчий напис на цьому договорі. Відповідач направляє повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмета застави.

20.07.2014 відповідач направив позивачу рахунок-фактуру та вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором та про дострокове повернення кредиту, у якій розмір заборгованості вказано 141 480,35 грн.

Вказана вимога була направлена за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до кредитного договору зареєстрованим місцем проживання позичальника є: АДРЕСА_1 . Доказів про вручення вимоги позичальнику відповідач не надав.

ТОВ «Порше Мобіліті» звернулось до ПН КМНО Семенової Г.В. із заявою про вчинення виконавчого напису на звернення стягнення на заставлена майно та 05.09.2017 було вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» предмета застави для задоволення за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави вимог кредитора про стягнення заборгованості у сумі 10 886,20 грн несплачених чергових платежів, 2 146,33 грн штрафних санкцій, 4 010,22 сума додаткових кредитів, 108 932,69 залишок кредиту, 24 648,05 штрафу, що разом складає 150 623,49 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було виконано вимоги ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо направлення повідомлення про погашення заборгованості та дострокове повернення кредиту, а також виходячи з того, що заборгованість не була безспірною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до положень статей 27 та 28 цього Закону, якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача.

Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат»для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5(надалі Порядок), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172передбачено, що для одержання виконавчого напису на нотаріально посвідчених договорах, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів) та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов`язує можливість звернення стягнення на предмет застави не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й встановлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу вказаного строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави.

Відтак ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту такої реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його не скасовано виданим пізніше загальним актом.

За матеріалами справи встановлено, що відповідач не виконав вимоги Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Дані обставини відповідачем підтверджено і у апеляційній скарзі, проте останній вважає, що відсутність реєстрації предмета обтяження не порушує прав позивача.

Як вказувалося вище вимога про проведення такої реєстраціє є імперативною, а відтак має бути виконана, незалежно від волі стягувача чи заставодавця, а також незалежно від того, що у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку відсутні вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

У матеріалах справи також відсутні докази про те, що позивач отримав вимогу про дострокове погашення кредиту та знав про розмір заборгованості, який пред`явлений стягувачем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у кредитному договорі адреса позивача зазначена АДРЕСА_1 , а у договорі застави - АДРЕСА_1 .

При укладенні кредитного договору та договору застави відповідач перевіряв документи, надані позичальником. У випадку, якщо було допущено описку при написанні адреси у кредитному договорі стягувач повинен був направити вимогу за обома адресами, вказаними, як у кредитному договорі, так і в договорі застави.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про задоволення позову.

Незважаючи на те, що за вищевикладених обставин доводи апеляційної скарги щодо безспірності суми заборгованості не впливають на вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Безспірність заборгованості це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»), проте характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

У даному випадку, за відсутності даних про вручення вимоги позивачу вчинення нотаріусом виконавчого напису відбулося лише за фактом подання стягувачем документів згідно з вищевказаним Переліком. Однак сам по собі факт подання стягувачем таких документів не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості. Боржник так само має право на захист свого цивільного права, у тому числі може оспорювати виконавчий напис з підстав спірності суми заборгованості.

До того ж представник відповідача підтвердив, що спір про стягнення заборгованості розглядався судом та 09.07.2018 ухвалено рішення, проте копію цього рішення надано не було та представник відповідача вказав, що не знає який саме розмір заборгованості з ОСОБА_1 стягнуто за рішенням суду.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

При розгляді апеляційної скарги представник позивача подала клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 5 600 грн та одночасно подала заяву про зменшення таких витрат до 4 480 грн, посилаючись на те, що позивач для захисту своїх інтересів у суді апеляційної інстанції вимушений був укласти договір про надання правової допомоги та сплатив за цим договором 5 600 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 23.04.2019.

Представник відповідача вказав на те, що витрати на правову допомогу завищені.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Адвокат Радченко А.П. приймала участь лише у одному судовому засіданні 23.04.2019, яке згідно з протоколом судового засідання тривало 10 хв.

Ні відзиву, ні письмових пояснень, про які вказано у акті приймання - передачі наданих послуг зі сторони позивача до суду апеляційної інстанції не подавалося.

У зазначеному акті також відсутні дані про те, які саме консультативні послуги надавалися та який час на це було витрачено.

Віднесення ж до витрат написання заяви про зменшення витрат на правову допомогу взагалі не можна вважати витратами на правову допомогу, оскільки заява про зменшення витрат, є наслідок неправильного складання заяви про розподіл витрат на правову допомогу самим представником позивача.

Враховуючи час, який витрачено представником позивача на участь у судовому засіданні та відсутність документів, про які вказано у акті приймання - передачі наданих послуг (а.с. 243) колегія суддів, виходячи з принципу розумності та справедливості, вважає за можливе компенсувати витрати на правову допомогу у сумі 500 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 04.06.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик