КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 372/3138/18

провадження № 22-ц/824/7173/2019

23 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Дуці В. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комплексної дитячо-юнацької спортивної школи Обухівської районної ради Київської області, третя особа: відділ освіти Обухівської районної державної адміністрації Київської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 березня 2019 року у складі судді Тиханського О.Б.,

встановив:

19.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що він є особою з інвалідністю першої групи з 09.03.2004 року довічно, пересувається на інвалідному візку, має загальне захворювання, діагноз - параплегія нижніх кінцівок. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда МСЕК встановила, що він може працювати на дому або у спеціально організованих умовах.

05 травня 2017 року згідно наказу № 42а-к його було прийнято на роботу до Комплексної дитячо-юнацької спортивної школи Обухівської районної ради Київської області ( далі - КДЮСШ) на посаду методиста.

11 серпня 2017 року він написав заяву на отримання відпустки для проходження санаторно-курортного лікування відповідно до гарантійного листа ТОВ "Санаторій "Борисфен" від 26.07.2017 року.

Відповідно до наказу № 228-к від 11 серпня 2017 року по відділу освіти Обухівської райдержадміністрації йому було надано відпустку терміном 35 календарних днів.

Наказом директора КДЮСШ №28 від 31 жовтня 2017 року його було переведено на 0,5 ставки тренера викладача з 01.11.2017 року.

Зазначив, що згоди на зміну умов праці він не надавав, з наказом про переведення на посаду тренера його ознайомлено не було.

12 січня 2018 року він звернувся з заявою до начальника відділу освіти з вимогою провести службове розслідування та пояснити, чому він отримує меншу заробітну плату та на якій підставі його було переведено на посаду тренера. Жодної відповіді ним отримано не було.

У кінці січня 2018 року він поштою отримав конверт зі своєю трудовою книжкою, до якої внесено запис про звільнення за прогул з посади тренера КДЮСШ.

Вважав своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем до початку його роботи за укладеним трудовим договором не було виконано обов`язок, передбачений ст. 29 КЗпП України, а саме не було проінструктовано та визначено його робоче місце.

Крім цього, до застосування дисциплінарного стягнення відповідач не відібрав у нього пояснень.

Відповідач не ознайомив його з наказом про звільнення під розписку.

Відповідачем також було проігноровано його індивідуальну програму реабілітації та не вчинено жодних дій для створення належного місця роботи, яке б відповідало вимогам Закону.

У зв`язку з незаконним звільненням просив поновити його на роботі на посаді методиста КДЮСШ та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Оскільки внаслідок незаконного звільнення, внесення неправдивих відомостей до трудової книжки, дискримінації за ознаками інвалідності йому було завдано душевних страждань, просив відшкодувати моральну шкоду в сумі 4 000 грн.

Одночасно подав заяву, в якій просив визнати причини пропуску ним строку для звернення до суду за захистом своїх прав поважними та поновити даний строк.

Зазначив, що 12 січня 2018 року він письмово звертався до відділу освіти Обухівської районної державної адміністрації з вимогою провести службове розслідування, проте відповіді не отримав. У березні він звертався до Обухівського бюро безоплатної правової допомоги, проте адвоката йому не призначили. У травні він звернувся до адвоката, проте належних консультацій від нього не отримав. У червні він електронною поштою надіслав лист-звернення до Міністра освіти і науки України щодо незаконного звільнення, проте відповіді не отримав. Оскільки він обмежений у пересуванні, а звільнення з роботи його пригнітило та ізолювало від суспільства, просив заяву задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що його звільнено за прогул 8 грудня 2017 року на підставі актів відсутності на роботі від 28.11.2017 та 07.12.2017 року. Разом з тим, як підтверджено табелями обліку робочого часу, він у травні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді та грудні 2017 року відпрацював повний місяць.

Відповідачем не вживалися жодні дії, передбачені трудовим законодавством при звільненні за ч.4 ст. 40 КЗпП України, не надано доказів інформування його про необхідність дати пояснення, надсилання актів відсутності на роботі від 28.11.2017 р. та 07.12.2017 р., запрошення про отримання трудової книжки.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги усні пояснення представника позивача - директора КДЮСШ ОСОБА_5 про домовленість щодо виконання необхідної роботи за місцем проживання позивача, оскільки місце роботи не було обладнано та не відповідало технічним та санітарним вимогам для праці інваліда-колясочника, а також те, що керівництвом КДЮСШ проігноровано індивідуальну програму реабілітації та не вчинено жодних дій для створення належного місця роботи.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином (а.с. 133-135).

Представник КДЮСШ надіслав до суду клопотання з проханням провести розгляд справи за його відсутності, залишити рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 131).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Управлінням Пенсійного фонду України в Обухівському районі Київської області на термін з 01.01.2004 р. довічно (а.с. 10).

Згідно з наказом №142а-к по відділу освіти Обухівської райдержадміністрації від 05.05.2017 р., ОСОБА_1 призначено на посаду методиста з випробувальним терміном 6 місяців в КДЮСШ з 05.05. 2017 року (а.с. 63).

Наказом директора КДЮСШ від 05.05.2017 р. ОСОБА_1 призначено на посаду методиста з випробувальним терміном 6 місяців з 05.05.2017 року (а.с. 64).

11.08.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до начальника відділу освіти Обухівської райдержадміністрації з заявою про надання відпустки на санаторно-курортне лікування з 14.08.2017 р. терміном на 35 діб (а.с. 65).

Наказом № 228-к по відділу освіти Обухівської райдержадміністрації від 11.08.2017 р., ОСОБА_1 надано відпустку для санаторно-курортного лікування на 35 календарних днів з 14.08.2017 р. (а.с. 66).

Відповідно до довідки ТОВ «Санаторій «Борисфен» від 17.09.2017 р., ОСОБА_1 з 14 серпня 2017 року по 17 вересня 2017 р. перебував в м. Очакові за адресою: АДРЕСА_1 , 7 (а.с. 67).

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до в.о. начальника відділу освіти Обухівської райдержадміністрації з заявою про переведення його на 0,5 ставки тренера викладача в КДЮСШ (а.с. 69).

Наказом №28 по КДЮСШ від 31.10.2017 р. ОСОБА_1 звільнено з посади методиста в зв`язку з переведенням на 0,5 ставки тренера-викладача з 01.11.2017 р. (а.с. 70).

Наказом директора КДЮСШ № 31 від 08.12.2017 р. ОСОБА_1 звільнено з посади тренера-викладача відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава: акти від 28.11.2017 р. та 07.12.2017 р. (а.с. 80).

Відповідно до акту № 4 від 28.11.2017 р., складеного ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 28 листопада 2017 року тренер КДЮСШ ОСОБА_1 без відомих причин не з`явився на роботу. Були зроблені систематичні зауваження. Відмовився ознайомитися та підписатися в акті про порушення. В зв`язку з тим, що було ігнорування в надісланих повідомленнях та телефонних дзвінках, повідомлення було надіслано заказним листом. Відмовляється ознайомлюватися зі своїм робочим графіком та обов`язками. На роботі не з`являється (а.с. 59).

Матеріали справи не містять відомостей, яким чином працівнику було зроблено систематичні зауваження та в чому вони полягали. Відповідачем також не надано відомості про те, коли працівник відмовився підписати акт про порушення; відсутні також докази відправлення повідомлення, про яке йде мова в акті від 28.11.2017 р., та відомості про його зміст.

Відповідно до акту № 5 від 07.12.2017 р., складеного ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 07 грудня 2017 року тренер КДЮСШ ОСОБА_1 без невідомих причин не з`явився на роботу. Були зроблені систематичні зауваження. Відмовився ознайомитися та підписатися в акті про порушення. В зв`язку з тим, що було ігнорування в надісланих повідомленнях та телефонних дзвінках, повідомлення було надіслано заказним листом. Відмовляється ознайомлюватися зі своїм робочим графіком та обов`язками. На роботі не з`являється (а.с. 60).

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 повідомлення про вказані в акті від 07.12.2017 р. порушення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ про переведення позивачем не оскаржується, а тому доводи позивача щодо незаконності його переведення на посаду тренера-викладача виходять за межі позовних вимог.

Крім цього, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростували обставини, викладені в акті від 28.11.2017 року щодо нез`явлення його на роботі та відмові в ознайомленні з даним актом, а тому судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог щодо поновлення його на роботі.

Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від встановлення факту порушення прав позивача при його звільненні та поновлення на роботі, проте такі порушення судом не встановлені, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Отримавши наказ про звільнення та трудову книжку в березні 2018 року позивач повинен був звернутися до суду з приводу незаконного звільнення не пізніше кінця квітня 2018 року. Останній мав юридичну та технічну можливість вчасно звернутися до суду незалежно від свого фізичного стану. Звернувшись до суду в жовтні 2018 року позивач пропустив строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, підстав для поновлення пропущеного процесуального строку судом встановлено не було.

Колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За правилами статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).

Передбаченим пунктом 4 статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Матеріали справи не містять доказів того, що до початку роботи на посаді тренера-викладача відповідач роз`яснив позивачу його обов`язки та проінформував під розписку про умови праці, правила внутрішнього трудового розпорядку, визначив його робоче місце.

Судом встановлено, що відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда, розробленою МСЕК 24.11.2016 р., ОСОБА_1 . рекомендована робота на дому або робота в індивідуально організованих умовах (а.с. 25 ).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю є обов`язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Відповідно до письмового пояснення директора КДЮСШ ОСОБА_5 , ОСОБА_1 був прийнятий на посаду методиста з випробувальним терміном на 6 місяців. З`являвся на роботу лише декілька разів. У зв`язку з тим, що робоче місце та будівля не обладнана для людей з фізичними обмеженнями, ОСОБА_1 були зроблені поступки такі, як виконання методичної роботи на дому. З 01.11.2017 ОСОБА_1 за власним бажанням написав заяву про переведення на 0,5 ставки тренера. Після переведення працівник знову не з`являвся на робочому місті та ігнорував всі виклики начальства (а.с. 55).

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися з умовами праці, посадовою інструкцією тренера-викладача, правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до наданих суду табелів обліку використання робочого часу співробітників КДЮСШ , ОСОБА_1 у травні 2017 р., червні 2017 р., липні 2017 р., серпні 2017 р., жовтні 2017 р., грудні 2017 р. відпрацював повний місяць. У вересні - до 19.09.2017 р. перебував на оздоровленні ( а.с.92- 96).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що керівництвом КДЮСШ було взято до уваги індивідуальну програму реабілітації щодо створення належного місця роботи. При цьому приміщення змінити було неможливо, оскільки останнє орендується. Позивачу надані документи для вивчення вдома (а.с. 128).

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

За відсутності доказів створення для позивача, як особи з інвалідністю І групи та діагнозом - параплегія нижніх кінцівок, належних умов праці з урахуванням індивідуальної програми реабілітації, існування домовленості про можливість виконання роботи на дому, звільнення останнього з роботи за прогул не ґрунтується на законі.

Відповідачем також порушено процедуру звільнення працівника, з огляду на відсутність доказів виконання свого обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника до притягнення його до дисциплінарної відповідальності за відсутність на робочому місті протягом тривалого часу.

Невиконання позивачем своїх обов`язків на посаді тренера-викладача не могло слугувати підставою для звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Крім цього, судом першої інстанції не враховано, що пропуск без поважних причин строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Статтею 233 КЗпП України визначено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Відповідно до частини першої вказаної статті працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався у кінці січня 2018 року, отримавши трудову книжку, до якої було внесений запис про звільнення за прогул з посади тренера КДЮСШ (а.с.3).

З позовом до суду позивач звернувся лише 19.10.2018 року.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 61-14061св18.

Звертаючись до суду з заявою про поновлення пропущеного процесуального строку, позивач посилався на те, що 12 січня 2018 року він письмово звернувся до відділу освіти Обухівської державної адміністрації з вимогою провести службове розслідування; в березні - до Обухівського бюро безоплатної правової допомоги; в травні - до адвоката, у червні 2018 року - на електронну пошту Міністра освіти і науки України, проте відповіді на свої звернення та належних консультацій від адвоката не отримав.

На підтвердження своїх доводів, викладених в заяві про поновлення строку, позивачем надано копію заяви начальнику відділу освіти Обухівського району від 11.01.2018 року з проханням повідомити, чому з жовтня місяця він не отримує заробітну плату в повному обсязі (а.с. 23); копію заяви Міністру освіти та науки України від 16.06.2018 р. з проханням провести службову перевірку з приводу незаконного звільнення з посади методиста (а.с. 22).

Разом з тим, позовних вимог з приводу виплати заробітної плати не в повному обсязі, або незаконності наказу про звільнення з посади методиста по справі заявлено не було, а тому вказані звернення не можуть бути підставою для висновку, що позивач вчиняв заходи, спрямовані на відновлення свого права бути поновленим на посаді, з якої його було звільнено.

Крім цього, доказів надіслання вказаної заяви Міністру освіти та науки України матеріали справи також не містять.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 травня 2018 року ОСОБА_1 уклав договір про надання правової допомоги №18/05 з адвокатом Івахненком В. А., що діяв на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №5760/10 від 30.08.2016 р., виданого Радою адвокатів Київської області (а.с. 27).

Вказаним адвокатом 16 липня 2018 року здійснено адвокатський запит з проханням надання копії наказів про прийняття ОСОБА_1 на роботу, про переведення на посаду тренера, про звільнення з посади тренера тощо (а.с. 26).

З огляду на обізнаність позивача про своє звільнення починаючи з січня 2018 р., звернення останнього за правовою допомогою лише у травні 2018 р., а до суду - 19 жовтня 2018 року, за встановлених обставин не може вважатися таким, що відбулося протягом розумного строку.

Позивачем було пропущено встановлений законом строк як на звернення з позовом про поновлення на роботі, так і з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Причин, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для позивача для своєчасного звернення до суду, та які були б підтверджені відповідними доказами, судом встановлено не було.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків порушує законні права та інтереси сторін і суперечить принципу (правової визначеності) права на справедливий суд, що закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (п. 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» заява № 32053/13 ).

Судом першої інстанції при розгляді спору про поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 березня 2019 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комплексної дитячо-юнацької спортивної школи Обухівської районної ради Київської області, третя особа: відділ освіти Обухівської районної державної адміністрації Київської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня ухвалення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 травня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк