ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2162/19 Справа № 182/2642/18 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/2642/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачі - Військова частина НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпра,

відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Тихомировим І.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року Військова частина НОМЕР_1 , Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпра звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про виселення із службового житла.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до ордеру про вселення, виданого згідно рішення виконкому Нікопольської міської ради від 14.03.2012 року за № 189 «Про затвердження протоколу від 23.12.2011 року за № 30 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 », заступнику командира ВЧ НОМЕР_1 з виховної роботи, військовослужбовцю підполковнику ОСОБА_3 була надана в користування службова квартира АДРЕСА_1 , куди він заселився разом із дружиною ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_4 , 2005 року народження, та ОСОБА_2 , 1999 року народження.
Зазначене житло перебуває у власності Міністерства оборони України, обліковується у квартирно-експлуатаційному відділі міста Дніпра та закріплена за Нікопольським гарнізоном для військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .
29.10.2014 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, після чого ОСОБА_3 знявся з реєстрації місця проживання у спірній квартирі. На даний час ОСОБА_3 звільнився з військової служби та перебуває на квартирному обліку за останнім місцем служби у АДРЕСА_2 . Його колишня дружина ОСОБА_1 разом з їхніми дітьми відмовляється від виселення зі службового житла у м. Нікополі, про що житловою комісією ВЧ НОМЕР_1 23.03.2017 року був складений акт перевірки житлових умов.
Враховуючи, що ОСОБА_3 припинив правовідносини зі Збройними силами України за власним бажанням та виселився із займаної житлової площі, а його колишня дружина та діти не мають відношення до Збройних сил України, позивачі просили суд виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі службової квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судовий збір.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, на думку позивача, суд не врахував положення ч. 2 п. 3.16, п. 3.18 Інструкції «Про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністра оборони України за №737 від 30.11.2011 року, за умовами яких за позовами командира військової частини підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у службовому приміщенні після розірвання шлюбу. Оскільки, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано та останній виїхав до іншого місця служби, його колишня дружина та донька теж підлягають виселенню із службового житла.
У відзивах на апеляційну скаргу, до яких додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 ,кожен окремо, зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 ,кожен окремо, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Військової частини НОМЕР_1 - Гончарука А.К., який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.03.2012 року виконавчим комітетом Нікопольської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 189 від 14.03.2012 року ОСОБА_3 було видано ордер на службове житлове приміщення АДРЕСА_3 . На підставі зазначеного ОСОБА_5 разом із дружиною ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вселився у трикімнатну квартиру, загальною площею 67,1 кв. м, житловою площею 47,29 кв. м., за вказаною адресою (а.с. 9, 11, 14, 15-16).
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 29.10.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.12).
Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають дітей: доньку ОСОБА_2 , 1999 року народження, та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12, 45).
З 25.01.2016 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України у Дніпропетровській області (а.с.28).
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 залишилися зареєстрованими та проживають у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.10, 29, 30).
23.03.2017 року житловою комісією ВЧ НОМЕР_1 було перевірено службове житло за зазначеною адресою, та встановлено, що після переміщення підполковника ОСОБА_3 до нового місця служби в м. Дніпро, в квартирі проживає його колишня дружина ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Фактів порушення добросусідства, псування житла та використання його не за цільовим призначенням зафіксовано не було.
Згідно Інформаційної довідки № 138112869 від 18.09.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про наявність у відповідача ОСОБА_1 зареєстрованих прав на нерухоме майно (а.с. 88).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні питання про виселення зі службових приміщень має враховуватися, визначений статтею 125 ЖК України перелік осіб, які не можуть бути виселені з них без надання іншого житлового приміщення. Суд зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову, вважаючи, зокрема, що позивач не надав доказів, які б свідчили про порушення його прав, а також доказів, які б свідчили про явну потребу суспільства у житлі, що має звільнити колишня дружина військовослужбовця, яка заселилася на відповідній правовій підставі (ордер) разом із чоловіком до службового житла та проживає там з малолітньою дитиною.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Спір, що виник між сторонами, стосується виселення зі службового житла (квартири наданої сім`ї військовослужбовця) колишньої дружини військовослужбовця, яка після розірвання шлюбу продовжує проживати у квартирі разом з двома дітьми, одним із яких є малолітнім.
Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
У суді першої інстанцій позивач довів, що на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду від 29.10.2014 року відповідач ОСОБА_1 розірвала шлюб із військовослужбовцем, статус якого дозволив їм, відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», отримати право користування службовим житловим приміщенням.
Суд першої інстанції встановив, що на підставі рішення Виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 189 від 14.03.2012 року ОСОБА_3 , який проходив службу у Військовй частині НОМЕР_1 , та його сім`ї у складі: ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_2 донька, ОСОБА_4 син, видано ордер на жиле приміщення, згідно з яким чотири особи набули право зайняти житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 . Тобто, відповідач і її діти (донька ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_4 ) набули право на житло як члени сім`ї військовослужбовця.
Суд першої інстанції також встановив та це не оспорюється в суді апеляційної інстанції, що відповідачі у справі зареєстровані і проживають у квартирі АДРЕСА_1 . При цьому, суд констатував відсутність відомостей про наявність у відповідачів зареєстрованих прав на нерухоме майно.
Отже, оскільки, як встановив суди, відповідач ОСОБА_1 та її діти (донька ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_4 ) вселилися у квартиру на підставі спеціального ордеру, постійно проживають і зареєстровані там, не мали іншого житла на момент подання позову про виселення, є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Той факт, що абзац другий пункту 3.16 Інструкції передбачає, що «підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу», не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача у формі такого втручання держави як виселення з квартири, де ОСОБА_1 проживає разом донькою ОСОБА_2 та малолітнім сином ОСОБА_4 ..
Крім того, на доньку військовослужбовця ОСОБА_2 положення вказаного пункту взагалі не поширюються, оскільки діти завжди залишаються членами сім`ї своїх батьків, та навіть після розірвання шлюбу батьками, остання не припинила бути членом сім`ї ОСОБА_3 .
Вказане стосується і посилання позивача на абзац четвертий пункту 5.10 Інструкції, згідно з яким «підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР».
Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили, суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідачів з квартири, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідачів з квартири без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.
Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Отож, суд повинен з`ясувати, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо виселення колишньої дружини військовослужбовця з квартири, що є службовим житлом і в якій вона проживає з малолітньою дитиною, за відсутності у них іншого житла та без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».
Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК України «робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення».
Однак стаття 125 ЖК України изначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК України).
Житловий кодекс не роз`яснює зміст поняття одинокої особи. Тому суд проаналізував Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 р. № 2, який, роз`яснюючи зміст частини другої статті 40 Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, що аналогічна статті 125 ЖК України , в абзаці четвертому пункту 19 роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».
Тобто, у розумінні статті 125 ЖК України відповідач ОСОБА_1 вважається одинокою особою, яка проживає разом з малолітньою дитиною, не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення.
Оскільки «функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), Верховний Суд тлумачить положення абзацу сьомого статті 125 ЖК як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми малолітніми дітьми та не мають іншого житла.
Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.
Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).
Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач ОСОБА_1 втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якої іншого житла суди першої й апеляційної інстанцій не встановили, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви.
Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), колегія суддів погоджується з висновками суду інстанцій і відхиляє решту аргументів позивача, як явно необґрунтовані.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: