Справа № 448/764/17 Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/811/2065/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю прокурора Панькевича Р.В., представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11 липня 2018 року в справі за позовом Городоцької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області до ОСОБА_3 та Мостиської районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку,-

встановила:

В червні 2017 року прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з позовом до ОСОБА_3 та Мостиської районної державної адміністрації, про визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Вимоги обґрунтовував тим, що розпорядженням Мостиської районної державної адміністрації № 38-р від 02.02.2004 року відповідачу ОСОБА_3 передано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів на території Мостиської міської ради Мостиського району, загальною площею 45,57 га для ведення фермерського господарства. Крім того, на підставі вказаного розпорядження між Мостиською районною державною адміністрацією та відповідачем ОСОБА_3 12.02.2004 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 45,57 га, строком на 50 років.

Прокурор вважає, що спірний договір оренди землі суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсними.

Так, згідно із ст.13 Закону України «Про оцінку земель» для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є обов`язковим. Однак, розпорядження Мостиської районної державної адміністрації № 38-р від 02.02.2004 року прийняте без проведення нормативно-грошової оцінки землі, що в свою чергу, призвело до незаконного укладення договору оренди земельної ділянки державної форми власності, в якому розмір орендної плати встановлено з порушенням вимог ст.13 Закону України «Про оцінку земель».

Зазначає, що у договорі оренди землі, укладеному між Мостиською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 . вказано, що орендна плата вноситься на рахунок Мостиської міської ради щорічно у грошовій формі, в розмірі 441,91 гривень на рік за всю площу, відтак загальна сума орендної плати за період дії цього договору складає 22095,50 грн. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Однак, у вказаному договорі оренди землі взагалі не вказано про нормативно-грошову оцінку землі та про те, на підставі чого визначалась орендна плата за земельну ділянку.

Стверджує, що у зв`язку з прийняттям розпорядження Мостиською районною державною адміністрацією № 38-р та укладення договору оренди земельної ділянки від 12.02.2004 року без проведення нормативно-грошової оцінки землі, яка є обов`язковою, орендна плата за користування вказаною земельною ділянкою значно занижена, що призводить до ненадходження коштів до бюджету. Таким чином, договір оренди землі між Мостиською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 від 12.02.2004 року, укладений з порушенням вимог чинного законодавства, відтак має бути визнаний недійсний.

Просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 45,57 га, що знаходиться на території Мостиської міської ради, укладений 12.02.2004р. між Мостиською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Пилюх Г.Р., реєстраційний №217 від 12.02.2004р.; скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Мостиському районному відділі Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 05.04.2004 за №04:04:454:00003; зобов`язати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку площею 45,57 га, в тому числі: рілля - 45,57 га, що знаходиться на території Мостиської міської ради в розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, а також судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 11 липня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 45,57 га, що знаходиться на території Мостиської міської ради, укладений 12.02.2004 року між Мостиською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Пилюх Г.Р., реєстраційний № 217 від 12.02.2004року.

Скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Мостиському районному відділі Львівської Регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 05.04.2004 року за № 04:04:454:00003.

Зобов`язано ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) повернути земельну ділянку площею 45,57, в тому числі: рілля-45,57 га, що знаходиться на території Мостиської міської ради Львівської області (за межами населеного пункту) в розпорядження держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Стягнуто з ОСОБА_3 , Мостиської районної державної адміністрації Львівської області на рахунок № НОМЕР_1 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, отримувач - прокуратура Львівської області, код 02910031, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4800 (чотири тисячі вісімсот) гривень в рівних частинах, тобто по 2400 (дві тисячі чотириста) гривень з кожного.

Рішення суду оскаржила представник відповідача ОСОБА_4 , з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що таке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин по справі.

Покликаючись на положення, що регулюють питання позовної давності, які поширюються, в тому числі на позови прокурора в інтересах держави зазначає, що позовна давність сплила 04.05.2007 року, оскільки державна реєстрація спірного договору проведена 05.04.2004 року.

Зазначає, що нормативна грошова оцінка - конкретна вартісна характеристика, яка містить низку етапів, передбачених чинним законодавством, зокрема, розроблення технічної документації грошової оцінки спеціальною установою, погодження технічної документації органами влади, прийняття відповідною радою рішення про затвердження такої.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач вчинив дії спрямовані на приведення зазначеного правочину у відповідність до вимог закону, а саме визначено нормативну грошову оцінку земельних ділянок, які передавались в оренду та зобов`язано внести зміни до договору оренди земельної ділянки (розпорядження Мостиської районної державної адміністрації № 536 від 18.05.2018 року), що свідчить про намір вжити всі заходи для укладення додаткової угоди.

Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що в спірному договорі оренди землі відсутня нормативно-грошова оцінка, тому неможливо встановити орендну плату згідно чинного законодавства, що суттєво зменшує надходження коштів до місцевого бюджету за оренду земельної ділянки, відтак свідчить про порушення приписів ст. 13 Закону України «Про оцінку земель», ст. ст. 15, 21 Закону України «Про оренду землі».

При цьому, орендна плата є однією з істотних умов договору оренди землі.

Що стосується доводів відповідача про пропуск позивачем позовної давності, суд зазначив, що про порушення вимог законодавства при укладенні спірного договору оренди землі від 12.02.2004 року відділ Держгеокадастру у Мостиському районі Львівської області дізнався у 2015 році в межах моніторингу діючих договорів, прокурору про порушення інтересів держави стало відомо після отримання зазначеної інформації від Держгеокадастру в грудні 2016 року, відтак суд дійшов висновку про те, що причини пропуску строку позовної давності є поважними і порушене право підлягає захисту виходячи з положень ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Мостиської районної державної адміністрації Львівської області № 38-р від 02.02.2004 року та рішення 14 сесії 4 демократичного скликання Мостиської міської ради № 6 від 12.02.2004 року, між Мостиською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 (відповідачами у справі) укладений Договір оренди земельної ділянки від 12.02.2004 року, за умовами якого відповідачу ОСОБА_3 передано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, що знаходиться на території Мостиської міської ради, площею 45,57 га (в тому числі: рілля - 45,57га), на термін 50 років.

Згідно із п. 2.3 вищевказаного договору оренди землі, орендна плата вноситься орендарем щорічно у вигляді грошової орендної плати в розмірі 441,91 гривень з ПДВ до 1 листопада звітного року на рахунок Мостиської міської ради. Загальна сума орендної плати за період дії цього договору складає 22095,50 гривень. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Договір оренди землі був посвідчений приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. 12.02.2004 року за реєстр. № 217 та зареєстрований у Мостиському районному відділі Львівської Регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис від 05.04.2004 року за №04:04:454:00003.

Вважаючи, що оспірний договір оренди землі суперечить вимогам закону, прокурор в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області звернувся в суд з вимогою про визнання його недійсним.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Частиною першою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною другою статті 2 Земельного кодексу України визначено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частина друга статті 93 ЗК України).

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно із ст. 13 вказаного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

В силу ст. 21 Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Статтею 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є обов`язковим.

Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Разом з цим, із змісту спірного Договору оренди землі від 12.02.2004 року, укладеного між Мостиською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки для визначення розміру орендної плати при укладенні даного договору не проводилась, а розмір ставки орендної плати був встановлений у договорі за згодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбаченим частиною третьою статті 152 ЗК України.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених статтею 15 ЗУ «Про оренду землі», а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди та визнання договору недійсним відповідно до закону.

Частиною першою пункту 289.1 статті 289 Податкового Кодексу України і частиною першою статті 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов`язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України «Про оцінку земель»).

Аналіз заначених норм права дає підстави дійти висновку, що обов`язок зі сплати орендної плати для земель державної та комунальної власності є визначений законом і не може встановлюватись, змінюватися чи припинятися сторонами договору за власним волевиявленням.

Верховний Суд України в постанові від 11 травня 2016 року у справі 6-824цс16 висловив позицію, за якою дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового врегулювання безпосередньо належить до інтересів держави, помилково вважати факт не проведення нормативної грошової оцінки, у порядку встановленим законодавством, суто формальною підставою для визнання спірного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що оскільки законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, то у даній справі, договір оренди землі в цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Відсутність нормативної грошової оцінки унеможливлює встановлення орендної плати згідно закону, що суттєво зменшує надходження коштів до місцевого бюджетів за оренду земельної ділянки.

Зважаючи на те, що спірний договір оренди землі від 12.02.2004 року між Мостиською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 , укладено з порушенням ЗУ «Про оцінку земель», ст. ст. 15, 21 Закону України «Про оренду землі», орендну плату встановлено без проведення нормативної грошової оцінки, такий підлягає визнанню недійсним у зв`язку із недодержанням сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку, що свідчить про обґрунтованість висновку суду та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Щодо доводів скарги про те, що відповідач вчинив дії спрямовані на приведення спірного правочину у відповідність до вимог закону та свідчить про намір вжити всі заходи для укладення додаткової угоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідні дії мали місце лише після пред`явлення відповідних вимог прокурором.

При цьому, перевіряючи доводи апелянта про сплив позовної давності при зверненні прокурора з позовом по даній справі, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статей 257, 261 наведеного Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому за вимогами статті 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Судом встановлено, що порушення вимог законодавства при укладенні спірного договору оренди землі від 12.02.2004 року виявлено Відділом Держгеокадастру у Мостиському районі Львівської області за результатом моніторингу діючих договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського та несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, проведеного на виконання доручення Головного управління Держгеокадастру у Львівській області № 9/03/15 від 17.03.2015 року, при цьому прокурору про результати моніторингу стало відмомо після отримання такої інформації у 2016 році.

В свою чергу, реєстрація оспорюваного договору оренди землі здійснювалася Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру», що не є структурним підрозділом управління Держгеокадастру у Львівській області, відтак ні позивач, ні прокурор не могли довідатися про вказане порушення раніше.

Таким чином, доводи апелянта про початок перебігу позовної давності з дати реєстрації договору 05.04.2004 року є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 11 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст постанови складений 15 травня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк