22-ц/804/1565/19
222/1443/18

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 222/1443/18

Номер провадження 22-ц/804/1565/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Пономарьової О.М., Попової С.А.

секретар Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 березня 2019 року, у складі судді Доценко С.І., повне судове рішення складено 26 березня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

про захист прав споживачів,

В с т а н о в и в:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк» або Банк), в якому просив визнати неправомірними дії відповідача по нарахуванню суми боргу та визнати недійсними кредитні договори б/н від 05 жовтня 2006 року та 20 листопада 2006 року.

В мотивування позову зазначив, що рішенням Володарського районного суду Донецької області від 05 травня 2014 року з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто суму боргу за кредитним договором, конкретні реквізити якого не визначені. З даним судовим рішенням не згодний, вважає його незаконним та необґрунтованим. Банком не надано суду самого кредитного договору б/н від 05 жовтня 2006 року або 20 червня 2007 року, а також жодних належних доказів наявності боргових зобов`язань в сумі 25794,10 грн. Надані позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, копія заяви позичальника, копія витягу з «тарифів банку», копія витягу з «умов та правил надання банківських послуг» не можуть підтверджувати факт наявності боргу перед Банком.

Розрахунок заборгованості не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не є первинним обліковим бухгалтерським документом, тому не може підтверджувати існування фінансових операцій, з сумами, зазначеними в розрахунку не погоджується, вважає їх надуманими.

Не може підтверджувати існування боргу також і копія заяви позичальника, оскільки є лише пропозицією укласти договір (офертою) в розумінні ЦК України. Відсутність прийняття цієї пропозиції (акцепту) свідчить про не існування договору між сторонами. В заяві відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання: відрізняється сума грошових коштів від зазначеної в позові (в заяві конкретна сума не зазначена, а в позові 27583,80 грн.), відсутня умова про надання Банком суми, відсутній строк надання грошових коштів Банком та строк їх повернення ОСОБА_1 , відсутні будь-які посилання на картку, з якої міг би отримувати грошові кошти та умова про отримання такої картки.

Умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою не можуть підтверджувати факт існування боргу, оскільки в них відсутнє посилання на ОСОБА_1 , а також вони ним не підписані.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 21 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема зазначив, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що стандартна заява, підписана 05 жовтня 2006 року є договором про надання банківських послуг, згідно з яким позивач отримав кредит в сумі 2500 грн., строком на 2 роки зі сплатою відсотків в розмірі 3% річних, в заяві зазначено, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку.

Вказує, що судом не звернуто увагу на те, що для споживчого кредиту встановлено особливий порядок укладання, який було порушено відповідачем. Умови, Порядок і Тарифи надання банківських послуг розроблялись безпосередньо банком, умови пропонувались без можливості будь-яких змін. Договір укладено з порушенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» і вимог щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору, що визначені Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2008 року.

Заява від 05 жовтня 2006 року не містить графік платежів, детального розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки (в процентному значенні і грошовому виразі), вартості усіх сукупних послуг, інших фінансових зобов`язань споживача, а також визначення сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та подорожчання кредиту у грошовому виразі, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом.

Відповідно до положень ст.360 ЦПК України відповідачем на адресу апеляційного суду подано відзив, в якому Банк просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

Відповідно до положень ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за відсутності позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Коваленко К.О., які в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується відомостями про вручення рекомендованого поштового відправлення та записом в книзі телефонограм апеляційного суду за № 1188 (а.с. 91, 92, 94, 95, 99, 100).

Заслухавши суддю доповідача, заперечення представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Шишелової Н.В., яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно зі стандартною заявою, підписаною 05 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» (на даний час АТ КБ «Приватбанк») укладено договір про надання банківських послуг, за якими позивачу було надано кредит в сумі 2 500 грн. строком на 2 роки, зі сплатою відсотків в розмірі 3% річних на місяць із розрахунку 360 днів на рік. Погашення заборгованості за кредитом здійснюється шляхом внесення коштів на картку клієнтом. ОСОБА_1 ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, наданими йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Своїм підписом він підтвердив факт отримання ним інформації про умови кредитування у Приватбанку, а також підтвердив, що вся надана йому інформація вірна.

Зазначені умови викладені у заяві при отриманні кредиту від 05 жовтня 2006 року, а не у кредитному договорі, однак вказана заява містить ознаки такого договору. Згідно вказаної заяви ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані у письмовій формі, про що свідчить його підпис. Достовірність свого підпису на цій заяві сторона позивача не спростувала.

Судом також встановлено, що рішенням Володарського районного суду Донецької області №222/1452/13-ц від 05 травня 2014 року, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 05.10.2006 року задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.10.2006 року в сумі 25794,10 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 259,29 грн., в решті позову відмовлено. Рішення відповідачем не оскаржувалось та є чинним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в укладеному між сторонами у письмовій формі договору, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. При укладенні договору позичальник був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, доказів протилежного позивачем суду не надано.

Суд також виходив з того, що позивач не скористався правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору. Позивач користувався наданими йому кредитними коштами та належним чином виконував умови договору.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України.

З таким висновком апеляційний суд не може не погодитись, виходячи з наступних підстав.

За положеннями п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 3, 6 ЦК України сторони є вільними при укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, презумпція правомірності правочину закріплена вказаною статтею та може бути спростована нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України не створює юридичних наслідків тільки недійсний правочин.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняти пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропоновувати свої умови договору.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, кредитний договір між ПриватБанком та позивачем було укладено саме за формою договору приєднання, шляхом підписання останнім 05 жовтня 2006 року анкети заяви про приєднання до Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою і Тарифів, що зафіксовано у вказаній заяві, з якими позивач ознайомився та дав свою згоду на укладення кредитного договору (а.с. 31, 32, 106 -107).

З цієї заяви також вбачається, що одночасно з укладанням договору, ОСОБА_1 отримав кредитну картку № НОМЕР_1 та ПІН код, про що власним підписом підтвердив у заяві.

Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, які діяли на час укладання між сторонами спірного договору та є складовою частиною цього договору, були затверджені наказом ПриватБанку від 24 травня 2005 року № С-89 (а.с. 137 -139).

20 листопада 2006 року ОСОБА_1 звернувся до ПриватБанку з метою підвищення ліміту, встановленого на кредитну картку під час укладання договору 05 жовтня 2006 року, що підтверджується його заявою (а.с. 108 - 109).

Отже, повторно ознайомившись із умовами кредитування, надавши додаткові відомості про себе та підписавши заяву, позивач повторно підтвердив власну згоду на укладення кредитного договору шляхом приєднання до стандартизованих умов банку.

З наданої до матеріалів справи виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 за основною карткою НОМЕР_2 (а.с.110 - 136), вбачається, що позивач до серпня 2009 року активно користувався кредитними коштами, що спростовують доводи позивача щодо нерозповсюдження Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою на нього з посиланням та те, що він їх не підписував.

Оскільки ОСОБА_1 підписав анкету заяву, спочатку повністю, а в подальшому часткового сплачував заборгованість за кредитом, користувався кредитними коштами, слід дійти висновку, що він погоджувався з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, які разом з заявою анкетою та тарифами банку складають спірний кредитний договір.

Більш того, обґрунтовуючи даний позов, ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення Володарського районного суду від 05 травня 2014 року у справі № 222/11/2014 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором, зазначив про те, що надані банком у вказаній справі доказі не підтверджують факт існування у нього боргу перед банком.

Тобто, позивач, звертаючись до суду з позовом у даній справі, фактично наводить доводи щодо незгоди з прийнятим судом рішення у справі № 222/11/2014, і таким чином намагається ревізувати та переглянути раніше прийняте рішення, яке набрало чинності та підлягає виконанню.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи та постановлення нового рішення.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у Справі «Устименко проти України» визначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги щодо порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, а саме укладення спірного договору з порушенням вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з посиланням на відсутність у договорі детального розпису сукупної вартості кредиту на час укладення кредитного договору відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2008 року (далі Правила), графіку платежів, враховуючи наступне.

За змістом ч. 4 ст. статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Тобто, зазначені вище Правила, якими було врегульовано надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, були затверджені лише 10 травня 2008 року та в подальшому внесені відповідні зміни до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вже після укладення спірного договору.

На час укладення між сторонами кредитного договору законодавством не передбачалось зазначення у договорі детального розпису сукупної вартості кредиту, вартості усіх супутніх послуг та не вимагалось складання графіку платежів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Установивши, що оспорюваний кредитний договір є договором приєднання, підписаний позивачем, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач у подальшому виконував умови укладеного договору, суд вірно застосував положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину, ст. ст. 526, 626-628 ЦК України, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , та відсутність підстав (визначених позивачем) для задоволення його позову. При цьому ОСОБА_1 не довів наявність обставин, якими обґрунтував свої вимоги

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю заявлених ОСОБА_1 вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 23 травня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

О.М.Пономарьова

С.А.Попова