ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/885/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю позивача-відповідача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача-позивача ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2019 року,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

ОСОБА_1 зазначив, що з 25 травня 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають малолітнього сина ОСОБА_5 . 18 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрстандарт» (далі - ТОВ «ФК «Укрстандарт») і позивачем укладений договір №6/73 про участь у фонді фінансування будівництва виду А, згідно умов якого протягом вересня 2015 року - січня 2016 року останній вніс 503 424 грн на фінансування будівництва трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , в житловому масиві «Грузевиця-2 », на території Грузевицької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (далі - квартира). На оплату вартості квартири позивачем витрачені особисті кошти, які він виручив від продажу набутої до шлюбу однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , у тому ж житловому масиві, та одержав від своєї матері, ОСОБА_6 , за договором позики. Позивач набув квартиру за час шлюбу, але за кошти, що належали йому особисто, разом із тим, ОСОБА_4 не визнає його права власності на житло.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати його право особистої приватної власності на квартиру.

В листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ посилаючись на те, що квартира набута сторонами за час шлюбу і належить їм на праві спільної сумісної власності, а на даний час сторони не можуть досягти згоди з приводу поділу майна подружжя.

ОСОБА_4 просила суд визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя, виділити їй у власність Ѕ частину квартири та припинити право власності ОСОБА_1 на цю частину квартири.

Вказані позови об`єднані судом першої інстанції в одне провадження.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2019 року в первісному позові відмовлено, а зустрічний позов задоволено. Визнано квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_1 Здійснено поділ спільного майна подружжя, виділено у власність ОСОБА_4 Ѕ частину квартири та припинено право власності ОСОБА_1 на цю частину квартири.

Суд виходив з того, що ОСОБА_4 і ОСОБА_1 набули квартиру за час шлюбу і вона належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а при поділі квартири частки сторін є рівними. Крук С.В. не довів факту набуття квартири за особисті кошти, внаслідок чого його позов не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою первісний позов задовольнити, а в зустрічному позові відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира набута ОСОБА_1 за особисті кошти та є його особистою приватною власністю, однак, суд не врахував указаної обставини, не дав належної оцінки доказам у справі, не врахував норм чинного законодавства та правові позиції вищестоящих судів і дійшов помилкового висновку про віднесення квартири до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_4 не подала відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що з 25 травня 2013 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З осені 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства.

18 вересня 2015 року між ТОВ «ФК «Укрстандарт» і ОСОБА_1 укладено договір №6/73 про участь у фонді фінансування будівництва виду А, за умовами якого протягом вересня 2015 року - січня 2016 року останній вніс 503 424 грн на фінансування будівництва трикімнатної квартири. Після завершення будівництва «ФК «Укрстандарт» передало ОСОБА_1 квартиру у власність.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як передбачено ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Положення вказаної норми визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Досліджені судом першої інстанції докази достовірно вказують на те, що квартира набута сторонами під час шлюбу, при цьому, укладаючи договір про участь у фонді фінансування будівництва, ОСОБА_1 діяв в інтересах сім`ї.

Із матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2011 року, тобто до реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 набув у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , в житловому масиві «Грузевиця-2 », на території Грузевицької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області . За договором купівлі-продажу від 2 жовтня 2015 року ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_9 цю квартиру за 190 890 грн.

У період з 29 вересня 2015 року до 16 лютого 2017 року ОСОБА_1 позив у своєї матері, ОСОБА_10 , 493 000 грн. ОСОБА_1 не виконав зобов`язання з повернення позики, внаслідок чого ці кошти стягнуті з нього за рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 липня 2018 року.

Разом із тим, у справі відсутні належні та допустимі докази про те, що грошові кошти, які ОСОБА_1 виручив від продажу набутої до шлюбу однокімнатної квартири та одержав від ОСОБА_10 як позику, були витрачені ним на оплату вартості квартири за інвестиційним договором.

Надані ОСОБА_1 докази, зокрема: показаннями свідка ОСОБА_10 щодо запозичення ОСОБА_1 коштів на придбання квартири та договір про наміри від 29 вересня 2015 року щодо відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 однокімнатної квартири, - достовірно не вказують на те, що ОСОБА_1 витратив на придбання квартири особисті кошти.

Звертаючись до суду з заявою про виклик свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (а.с. 82), ОСОБА_1 не зазначив обставини, які можуть підтвердити названі свідки (ч. 2 ст. 91 ЦПК України), внаслідок чого суд першої інстанції обґрунтовано залишив цю заяву без задоволення.

ОСОБА_1 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно та не довів, що квартира набута ним за кошти, які належали йому особисто. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постанові від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15) та Верховним Судом у постанові від 24 жовтня 2018 року (справа №214/1520/15-ц), щодо порядку визначення майна, яке належить одному з подружжя на праві особистої приватної власності, є безпідставними, оскільки в цих справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, у названих справах вищестоящі суди визнали, що майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, належить цьому подружжю на праві особистої приватної власності. Правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду ґрунтувалися на тому, що факт придбання майна одним із подружжя за особисті кошти підтверджується належними та допустимими доказами.

Натомість, у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не довів, що квартира набута за кошти, які належали йому особисто.

Також не можуть бути застосовані правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постанові від 19 червня 2013 року (справа №6-55цс13) та Верховним Судом у постанові від 3 травня 2018 року (справа №639/7335/15-ц), оскільки позовні вимоги у цих справах та у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, мають різні підстави та предмет позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and other v. Ukraine, №4909/04, §58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 травня 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Продан Б.Г.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 48