Справа № 127/2115/19
Провадження № 22-ц/801/1086/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 рокуСправа № 127/2115/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/2115/19 за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року, яке ухвалене суддею Ан О.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, повний текст складено 18 березня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до до комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи позовні вимоги тим, що перебував у трудових відносинах з КП ВМР «ВМТЕ» та з 04 травня 2018 року займав посаду механіка цеху автотранспорту та механізації.

19 грудня 2018 року наказом № 877-к за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором позивача звільнено із займаної посади. Позивач стверджує, що звільнення відбулось через невиконанням ним посадових обов`язків, які не були прописані у його посадовій інструкції, що виключає його вину. Враховуючи викладене ОСОБА_1 просив скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8176,20 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, порушено право на доступ до правосуддя. При цьому зазначив, що був звільнений з порушенням вимог КЗпП України, суд першої інстанції при розгляді трудового спору ухвалив незаконне рішення. Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2019 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи, згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважає апеляційну скаргу безпідставною, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав при звільненні.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 16 травня 2016 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до КП ВМР «ВМТЕ» на посаду заступника завідувача складу у відділ матеріально-технічного постачання та товарного складу, що підтверджується наказом № 172-к від 13 травня 2016 року (а.с.46).

З 15 грудня 2017 року ОСОБА_1 займав посаду виконуючого обов`язки начальника цеху автотранспорту та механізації (а.с.4).

24 січня 2018 року наказом відповідача № 2-с ОСОБА_1 оголошено догану через халатне та безвідповідальне відношення до виконання своїх посадових обов`язків, що привело до порушення Правил будови і безпечної експлуатації вантажопіднімальних кранів. Підставою стало: посянення в.о. начальника СОП, ЦЗ та ТБ ОСОБА_2, службова записка в.о. начальника цеху автотранспорту та механізації ОСОБА_1 (а.с.10-13).

Крім того, 19 лютого 2018 року КП ВМР «ВМТЕ» видано наказ № 5-с, яким позивачу оголошено догану на підставі висновку за результатами службового розслідування від 11 лютого 2018 року з погодженням керівника, через недбале та безвідповідальне відношення до виконання своїх посадових обов`язків, що привело до безконтрольної роботи водіїв цеху внаслідок чого були нанесені збитки підприємству (а.с.14-18).

Наказом №248-к від 04 травня 2018 року позивача переведено з посади виконуючого обов`язки начальника цеху автотранспорту та механізації на посаду механіка цеху автотранспорту та механізації (а.с.3).

19 грудня 2018 року наказом КП ВМР «ВМТЕ» № 877-к ОСОБА_1 звільнено з посади механіка цеху автотранспорту та механізації СВД за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Підставою стало: службова записка начальника цеху автотранспорту та механізації СВД Нетребчука М.М. від 17 грудня 2018 року; копії наказів від 24 січня 2018 року та від 19 лютого 2018 року про оголошення ОСОБА_1 догани за порушення трудової дисципліни; доповідна записка начальника відділу ОП та КЗ Коваль Н.В.; пояснювальна записка ОСОБА_1 від 07 грудня 2018 року (а.с.5-9).

Наказом встановлено, що ОСОБА_1 своїми діями неодноразово порушував колективний договір в частині невиконання прямих вказівок керівника підприємства.

Пунктом 5.4. Розділу V Колективного договору між адміністрацією і виборним органом первинної профспілкової органом первинної профспілкової організації КП ВМР «ВМТЕ» закріплено обов`язок кожного працівника підприємства добросовісно та якісно виконувати свої обов`язки, дотримуватись дисципліни праці та Правил внутрішнього розпорядку, дбайливо ставитись до майна підприємства, своєчасно і точно виконувати розпорядження керівника (а.с.47).

Згідно пункту 5.5. Розділу V Колективного договору за порушення трудової дисципліни та обов`язків, передбачених посадовими та робочими інструкціями, цим Договором та чинним законодавством, керівник вправі застосувати до працівників заходи дисциплінарної відповідальності, передбачені законодавством.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Апеляційним судом встановив, що позивач наказом від 24 січня 2018 року був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Позивач після оголошення догани вчинив новий дисциплінарний проступок, наказом від 19 лютого 2018 року був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

В подальшому був звільнений відповідно до наказу від 19 грудня 2018 року №877-к, з посади на підставі частини третьої статті 40 КЗпП України.

Таким чином висновки суду першої інстанції про систематичність невиконання або неналежне виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків та правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є обґрунтованими.

Разом з тим, у разі переведення працівника, якому оголошено догану, на іншу роботу (за іншою посадою чи професією) на тому самому підприємстві, догана залишиться чинною до її зняття в установленому порядку, оскільки при переведенні працівника на іншу роботу змінюється лише його трудова функція, а сам договір залишається чинним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судами не надано належної правової оцінки тому, що позивача було звільнено незаконно за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України - за систематичне невиконання працівником без поважних причин покладених на нього обов`язків, є безпідставними, оскільки до позивача перед звільненням застосовувалися дисциплінарні стягнення у вигляді догани за різні дисциплінарні проступки вчинені в різний проміжок часу, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. При цьому на час вчинення позивачем наступного дисциплінарного проступку попередні, в силу вимог статті 151 КЗпП України, не були погашені, що свідчить про те, що позивача було звільнено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Доводи позивача на відсутність у його посадовій інструкції обов`язків через невиконання яких його було звільнено спростовується умовами колективного договору, згідно яких на позивача покладались обов`язки виконання розпоряджень керівника.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 05 червня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Панасюк О.С.

Шемета Т.М.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.