Головуючий суду 1 інстанції - Шевченко О.В.
Доповідач -:Ллуганська В.М
Справа № 415/2455/19
Провадження № 22-ц/810/347/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Єрмакова Ю.В.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

боржник - Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля»

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Лисисичанського міського суду Луганської області, постановлену у складі судді Шевченко О.В. в м. Лисичанськ Луганської області

за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» нарахованої але невиплаченої суми вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеними вимогами в обґрунтування яких вказала, що 26 травня 2017 року заявник була звільнена за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням (наказ № 181 К) та зазначила, що при звільненні не було виплачено у повному обсязі нараховані суми та на день звернення з заявою заборгованість складає 8300 грн. 00 коп.

Заявник вважала,що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.05.2017 року по 20.03.2019 року, оскільки у відповідності до ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

У зв`язку з цим просила суд видати судовий наказ про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на свою користь нарахованих але не виплачених сум вихідної допомоги в розмірі 8300 00 грн. та середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2017 року по 20.03.2019 року в розмірі 82068 грн. 06 коп.

26 березня 2019 року судом видано наказ про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2017 по 20.03.2019 року у розмірі 82068, 06 грн.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 26 березня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» вихідної допомоги в розмірі 8300 грн.

Не погодившись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Лисичанського міського суду від 26 березня 2019 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у видачі судового наказу в частині стягнення вихідної допомоги, суд виходив з того, що вихідна допомога не є заробітною платою, однак такий висновок суду не відповідає вимогам закону та посилається на постанову Верховного Суду у справі № 461/5946/16-ц від 07.02.2018 року.

Розгляд апеляційної скарги проводився без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками не надано.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ст. 274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пункті 1 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала про відмову у видачі судового наказу, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд розгляд справ здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволеною не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд виходив з того, що відповідно до довідки № 24/229 від 26.02.2019 року заборгованість, яку заявник просить суд стягнути в сумі 8300 грн. є заборгованістю по вихідній допомозі, яка до фонду оплати праці не входить, тому вимога щодо стягнення заборгованості по вихідній допомозі в розмірі 8300 грн. не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України.

Колегія суддів судової палати погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Статтею 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо:

1) заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку;

2) заявлено вимогу про компенсацію витрат на проведення розшуку відповідача, боржника, дитини або транспортних засобів боржника;

3) заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості;

4) заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

5) заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб;

6) заявлено вимогу про повернення вартості товару неналежної якості, якщо є рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту продажу товару неналежної якості, ухвалене на користь невизначеного кола споживачів;

7) заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 в заяві про видачу судового наказу зазначені вимоги стосовно стягнення з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на її користь нарахованої але невиплаченої суми вихідної допомоги в розмірі 8300 00 грн. та середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.05.2017 року по 20.03.2019 року в розмірі 82068, 06 грн.

Згідно довідки Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» від 26.02.2019 року № 24/229 заборгованість по вихідній допомозі (ст.38 ч.3 КЗпП України) при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку станом на 28.02.2019 року склала 8300,00 грн. і до фонду оплатии праці не входить.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.8. Інструкції суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не входять до фонду оплати праці.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що вихідна допомога при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто вихідна допомога при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Таким чином Лисичанським міським судом Луганської області вірно зроблено висновок, що заявлена вимога не відповідає вимогам ст. 161 ЦПК України.

Апеляційній суд не приймає до уваги посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі № 461/5946/16-ц від 07 лютого 2018 року, оскільки в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня постанова Верховного Суду у справі № 461/5946/16-ц від 07.02.2018 року, а наявна ухвала Верховного Суду у справі № 461/5946/16-ц від 07.02.2018 року, в якій зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та не вирішувалося питання щодо стягнення вихідної допомоги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 повинна бути залишена без задоволення, а ухвала Лисичанського міського суду Луганської області від 26 березня 2019 року без змін.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, то судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: Ю.В. Єрмаков

В.А. Коновалова