Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

місто Київ

справа № 523/15126/16-ц

провадження № 61-33448св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Одеський державний університет внутрішніх справ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року у складі судді Середи І. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Калараша А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

Одеський державний університет внутрішніх справ (далі - ОДУВС) у жовтні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрата за період навчання.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що у 2009 році відповідача зараховано до складу курсантів ОДУВС, поставлено на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового утримання. Після закінчення навчального закладу відповідач отримав диплом фахівця та був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області. Наказом ГУМВС України в Одеській області від 21 листопада 2014 року № 824 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ України за пунктом «ж» статті 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС (за власним бажанням).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» та пункту 3 Договору про підготовку фахівця в ОДУВС від 08 вересня 2009 року, укладеного між ОДУВС та відповідачем, ОСОБА_1 зобов`язаний у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до завершення трирічного терміну перебування на службі відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з його утриманням.

Згідно з розрахунком фактичних витрат, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 , загальні витрати на утримання складають 47 813, 37 грн.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

ОСОБА_1 заперечував проти позову, зазначаючи, що звільнився вимушено, у зв`язку з неналежним матеріальним забезпеченням та іншими причинами, які змусили його піти зі служби. Крім того, розрахунок позивача не відповідає дійсним обставинам.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2017 року, позов ОДУВС задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОДУВС витрати на навчання в сумі 47 813, 37 грн та судовий збір у розмірі 1 378, 00 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось доведеністю позовних вимог, розмір витрат відповідачем не спростовано, доводи відповідача про те, що він був змушений звільнитись за власним бажанням також відхилені судом першої інстанції у зв`язку з тим, що, підписуючи договір про підготовку фахівця в ОДУВС, ОСОБА_1 погодився з його умовами.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що ОСОБА_1 було відомо про необхідність відпрацювати не менше трьох років після закінчення навчального закладу в ОВС та можливі наслідки у разі недотримання зазначеного зобов`язання.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що ОДУВС є неналежним позивачем, оскільки університет відповідно до статуту та статті 1 Закону України «Про загальну структуру і чисельність МВС України» є структурним підрозділом МВС України та є розпорядником бюджетних коштів. ОДУВС є вищим навчальним закладом МВС України, його фінансування здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, призначених для фінансування МВС України, а тому є належним позивачем.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у серпні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2017 року, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що справу розглянуто за відсутності третьої особи Головного управління Міністерства внутрішній справ України в Одеській області, якому не направлено копію позовної заяви та матеріалів на її обґрунтування. Також ОСОБА_1 вважає, що належним позивачем у справі є МВС України, а не ОДУВС як структурний підрозділ МВС України. Під час розгляду справи суд першої інстанції не надав належної оцінки відсутності доказів отримання безпосередньо ОСОБА_1 матеріальних цінностей та послуг, що призвели до втрат, а наявний розрахунок витрат заявник вважає неналежним доказом у справі. Заявник зазначає, що відсутні підстави для стягнення витрат зі сплати комунальних послуг, оскільки заявник зареєстрований та постійно проживав за іншою адресою. Судами неправильно застосовано положення постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 2017 року № 313 «Про затвердження Порядку відшкодування особам витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України».

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОДУВС просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 серпня 2009 року ОСОБА_1 зарахований курсантом ОДУВС та прийнятий на службу в ОВС, взятий на облік на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового утримання відповідно до наказу від 10 серпня 2009 року № 124 0/с.

Під час зарахування ОСОБА_1 до навчального закладу між ОДУВС, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та ОСОБА_1 укладений тристоронній договір про підготовку фахівця в ОДУВС.

Відповідно до підпункту 2.1.3 договору ОДУВС (виконавець) зобов`язався забезпечити ОСОБА_1 харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України .

Відповідно до підпункту 2.3.5 договору ОСОБА_1 . зобов`язався після закінчення навчання прибути до місця призначення і відпрацювати не менше трьох років.

Відповідно до підпункту 2.3.6 договору сторони передбачили, що у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ після закінчення навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Відповідно до пункту 3.2 договору підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Наказом ОДУВС від 29 червня 2013 року № 92 о/с лейтенанта міліції, відповідача ОСОБА_1 , відраховано зі складу курсантів та відряджено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області.

Наказом начальника ГУМВС України в Одеській області від 21 листопада 2014 року № 824 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас за власним бажанням за пунктом «ж» статті 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС (за власним бажанням).

Оцінка аргументів касаційної скарги

Перевіряючи законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень, Верховний Суду зробив такі висновки.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, перш за все цивільних, господарських та адміністративних між собою. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма закріплена в частині першій статті 19 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 06 липня 2005 року № 2747-IV, далі - КАС України 2005 року) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України 2005 року визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України 2005 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною третьою статті 6 КАС України 2005 року передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 3 КАС України 2005 року публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII), чинного на час виникнення спірних правовідносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 565-XII працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Відповідно до статті 18 Закону № 565-XIIпідготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18) зробила висновок, що спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби,підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 17 КАС України 2005 року (статті 19 КАС України уредакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що поняття «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [... ] ».

Із урахуванням наведеного правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції та апеляційний суд, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяли не як суди, встановлені законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи те, що вимоги позову ОДУВС у цій справі мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення необхідно скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, пунктом 5 частини першої статті 409, частинами першою та другою статті 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчаннязакрити.

Роз`яснити Одеському державному університету внутрішніх справ право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик