Номер провадження: 22-ц/813/1807/19
Номер справи місцевого суду: 509/4503/17
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника АТ КБ «ПриватБанк» - Пучкової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк`на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

17 листопада 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке з 21.05.2018 р. відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства» змінило свою назву на АТ КБ «ПриватБанк», що не тягне за собою правонаступництва, а має наслідком проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу в ЄДРЮОФОПГФ, пов`язаних зі зміною назви, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Заочним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 11.01.2018 р. позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 69264,68 грн., яка складається з: 4985,43 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 57308,72 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 3196,02 грн. - заборгованість за пенею, а також комісією та штрафів згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а саме: 500 грн. - штрафу (фіксованої частини), 3274,51 грн. - штрафу (процентної складової) та суму судового збору у розмірі 1600 грн. (т.1, а.с. 45).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.02.2018 р. заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду задоволено, заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.01.2018 р. за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано і передано справу до канцелярії суду для подальшого автоматизованого розподілу (т. 1, а.с. 92).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2018 р. вказані матеріали цивільної справи розподілені у провадження судді Овідіопольського районного суду Одеської області Гандзій Д.М. (т.1, а.с. 93).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 серпня 2018 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (т.1, а.с.231-239).

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 серпня 2018 року та постановлення нового, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідно до договору № б/н від 12.01.2012 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а відповідачка отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає терміну дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту, банк керується п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

В позові стверджується, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» - складає між нею та банком договір, про що свідчить особистий підпис відповідачки у відповідній заяві. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту.

В порушення умов договору, відповідачка свої кредитні зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 30.09.2017 р. у відповідачки перед банком утворилась заборгованість у розмірі 69264,68 грн., яка складається з: 4985,43 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 57308,72 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 3196,02 грн. - заборгованість за пенею та комісією та штрафів згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а саме 500 грн. - штрафу (фіксованої частини) та 3274,51 грн. - штрафу (процентної складової), які представник банку просив суд стягнути на користь банку, а також суму судового збору у розмірі 1600 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач укладення чи не укладення кредитного договору не оспорювала, розрахунок заборгованості не спростувала, не довела відсутність заборгованості та, відповідно виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв, що свідчить про помилкову відмову судом у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків тільки недійсний правочин.

З такими доводами позивача та заявника апеляційної скарги колегія суддів погоджується частково, виходячи з наступних обставин.

Із матеріалів справи дійсно вбачається, що 12.01.2012 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» надав, а відповідачка отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає терміну дії картки. Відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту.

Крім того, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» - складає між нею та банком договір, про що свідчить особистий підпис відповідачки у відповідній заяві. Відповідно до умов Кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, в який позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами згідно умов надання кредиту, в обґрунтування чого, позивач надав до позову копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (т.1, а.с. 8,9).

Оскільки відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт, то таким чином сторони досягли згоди на вказані умови кредитного договору, чим і керувався ПАТ КБ «ПриватБанк» при зміні кредитного ліміту.

Разом з тим, в порушення умов Кредитного договору, відповідачка свої кредитні зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим, станом на 30.09.2017 р., у відповідачки перед банком утворилась заборгованість у розмірі 69264,68 грн., яка складається на думку позивача з: 4985,43 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 57308,72 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 3196,02 грн. - заборгованість за пенею та комісією та штрафів згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а саме 500 грн. - штрафу (фіксованої частини) та 3274,51 грн. - штрафу (процентної складової), які представник банку просив суд стягнути на користь банку, а також суму судового збору у розмірі 1600 грн.

Вирішуючи питання про обгрунтованість або необгрунтованість апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що в силу ч.2 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася має довести що вона виходячи зі своїх інтересів не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 634 ЦК України - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій виявив бажання отримати кредитні кошти та підтвердив, що він ознайомлений і погоджується з Умовами і Тарифами банку, то таким чином відповідач приєднався до вказаних Умов та Правил, а тому повинен їх виконувати належним чином.

Вказаної позиції дотримується Верховний Суд в своїй практиці, про що свідчить Постанова Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа № 755/2720/16-ц, провадження 61-1411св18.

Колегія суддів також зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено зобов`язання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Приписами статей 525,526 ЦК України передбачено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, ст.617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, матеріали справи мають достатньо доказів укладення між сторонами Кредитного договору, приєднання відповідачем до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», та порушення відповідачем цих Умов та Правил та Кредитного договору, а тому у суду не було правових підстав для відмови позивачу в позові у повному обсязі.

Так, як вбачається з матеріалів справи і розрахунку заборгованості за договором № б/н від 12.01.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачкою станом на 30.09.2017 року вбачається, що у відповідачки виникла заборгованість за наданим кредитом з 22.10.2012 року.

Згідно з випискою про здійснення операцій відповідачка здійснила операцію по картці 10.06.2014 року, шляхом поповнення готівкою у терміналі 10.06.2014 року у розмірі 1000 грн. Останнє поповнення рахунку нею було здійснено 31.03.2015 року у сумі 496,91 грн. (т.1,а.с.6-зворот).

Термін дії кредитної картки встановлений до 08.2016 року, що не заперечувалось сторонами у справі.

В той же час, відповідно до розрахунку, банком нараховано заборгованість відповідачці по 30.09.2017 рік, що є незаконним, виходячи за наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий - до 08.2016 року (строк дії картки), а відтак, у межах строку кредитування до 08.2016 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця.

Тобто, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, а тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Таким чином, нараховані позивачем проценти після строку дії картки, з серпня місяця 2016 року по день звернення, не підлягають задоволенню.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд, про що було вказано у п. 54 його Постанови від 28.03.2018 р. по справі №14-10цс18.

Що стосується застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності, про застосування якого просила відповідач у справі, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З цих підстав, встановлений п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» строк позовної давності 50 років, є необгрунтованим і безпідставним, так як вказаний строк не погоджений з відповідачем у справі (т.1, а.с.23).

У зв`язку з цим, у спірних правовідносинах діє загальний і спеціальний строк позовної давності, встановлений ст.ст. 257, 258 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Оскільки, як було зазначено вище, строк дії кредитної картки був встановлений до серпня 2016 року включно, а позивач звернувся до суду з позовом 08.11.2017 року, тобто в межах загального трирічного строку позовної давності і поза межами спеціального річного строку позовної давності, то позовні вимоги, в частині стягнення з відповідача тіла кредиту у розмірі 4985,43 грн. підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на корить позивача відсотки за користування кредитом, однак лише в межах строку кредитної картки, тобто до 31 серпня 2016 року, що складає 21444,06 грн. (т.1, а.с.7).

В іншій частині позовних вимог, а саме: 35864,66 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 3196,02 грн. - заборгованість за пенею та комісією і штрафів згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, а саме 500 грн. - штрафу (фіксованої частини) та 3274,51 грн. - штрафу (процентної складової), слід відмовити через пропуск строку позовної давності, про застосування якого просила відповідача до ухвалення судового рішення (т.1, а.с.53-54, 118, 182).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване судове рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» задовольнити частково.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне розподілити між сторонами судові витрати.

Так, враховуючи, що позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» задовольняються на 38%, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 608 грн. - за розгляд справи в суді першої інстанції і 912 грн. - за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначна, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України прийнята постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 серпня 2018 року скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 26 429,49 грн. (двадцять шість тисяч чотириста двадцять дев`ять гривень 49 копійок), із яких: 4985,43 грн. (чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять гривень 43 копійки) - заборгованість за тілом кредиту; 21 444,06 грн. (двадцять одна тисяча чотириста сорок чотири гривні 06 копійок) - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також суму судового збору у розмірі 608 грн. (шістсот вісім гривень).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 912 грн. (дев`ятсот дванадцять гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 27.05.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра