ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/387/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Баляс Т.І.

за участю представника апелянта Бурка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу № 607/15032/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2019 року, ухваленого суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 19 січня 2019 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу МОРОЗ Катерина Володимирівна про визнання іпотечного договору частково недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 28 березня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та його дружиною - ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №1901/0307/71-106, згідно умов якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 35 000 доларів США. Також, 28 березня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 було укладено Іпотечний договір, за умовами якого в рахунок забезпечення виконання вищезазначеного кредитного зобов`язання було передано в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказаний іпотечний договір посвідчений 28 березня 2007 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К.В., зареєстрований в реєстрі за №2282. У зв`язку із придбанням Swedbank АВ акцій АКБ «ТАС-Комерцбанк», назву вказаного банку було змінено на ПАТ «Сведбанк». Також, 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений та зареєстрований 25 травня 2012 року за №1306, 1307 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» відступає ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Позивач вважає, що пункти 12.3.1 та 12.3.2 Іпотечного договору від 28 березня 2007 року в момент його укладення не відповідали законодавству України, а тому є підстави для визнання їх недійсними. Зазначає, що вказані пункти договору іпотеки є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що за правовою природою є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яке може відбуватися шляхом продажу предмету іпотеки від свого імені третій особі або шляхом набуття на предмет іпотеки права власності. Невідповідність вказаних пунктів законодавству полягає в тому, що за ними відбувалося розпорядження майном спільної сумісної власності подружжя і відповідно вони включалися до договору іпотеки без згоди на це позивача - чоловіка іпотекодавця за вищевказаним іпотечним зобов`язанням. Вказана згода мала надаватися окремо і додатково до згоди на укладення договору іпотеки. Однак, жодних нотаріально посвідчених заяв, які підтверджують згоду позивача на включення до договору іпотеки спірних пунктів 12.3.1 та 12.3.2 Іпотечного договору від 28 березня 2007 року щодо позасудового врегулювання можливих спорів, він ОСОБА_3 не надавав.

На підставі наведено, просив визнати недійсними пункти 12.3.1, 12.3.2 вказаного Іпотечного договору.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

22 лютого 2019 року ОСОБА_3 подав на вказане рішення суду апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що іпотечне застереження є окремим від договору іпотеки договором, за яким відбувається розпорядження спільним майном, а тому на нього потрібна окрема згода іншого з подружжя, про що в 2015 році зазначив Верховний Суд України в узагальненні судової практики про застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна.

Звертає увагу, що в момент укладення між відповідачами іпотечного договору від 28 березня 2007 року, він не знав і не міг знати, що іпотечний договір, окрім умов про передачу в заставу об`єкта нерухомого майна, що належить до спільної сумісної власності подружжя, містить ще й умови про позасудове врегулювання. Він надавав згоду лише на укладення договору іпотеки, а не на позасудове врегулювання.

Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано покази свідків та не надано їм жодної оцінки, чим порушено ст.6 Конвенції про захист прав та основоположник свобод.

Крім того, посилання в кредитному договорі на існування іпотечного договору жодним чином не підтверджує його обізнаність зі змістом останнього. Заявляючи клопотання про застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності, ПАТ «Дельта Банк» повинен був довести обізнаність ОСОБА_3 в момент укладення ОСОБА_4 іпотечного договору щодо його змісту. Однак, про існування у іпотечному договорі пункту про позасудове врегулювання він дізнався лише тоді, коли ПАТ «Дельта Банк» подав до суду позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, тобто, у вересні 2015-го року.

Відтак, застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності є неправомірним та суперечить принципу верховенства права.

Також суд першої інстанції безпідставно зіслався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року, згідно з якою укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому випадку, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно.

На підставі наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Бурко О.В. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

28 березня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1901/0307/71-106, згідно якого остання отримала кредит в сумі 35000. 00 доларів США, із терміном повернення в строк до 28 березня 2027 року. Цільовим призначенням отримання кредитних коштів, відповідно до п.п. 1.2 та 1.4 кредитного договору було здійснення розрахунків ОСОБА_3 за договорами купівлі-продажу від 28 березня 2007 року, з метою придбання домоволодіння та земельної ділянки площею 0.26 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.64-67).

Відповідно до пункту 2.1 зазначеного кредитного договору, забезпеченням виконання зобов`язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека об`єкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажу. Умови передачі об`єкта нерухомості в іпотеку та звернення стягнення на предмет іпотеки регулюються чинним законодавством України і іпотечним договором, що укладається між Банком і позичальником (іпотечний договір).

Пунктом 6.1.3 зазначеного кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за цим договором, у т.ч. у випадку невиконання позичальником умов п.3.8 та /або 3.9 та/або 6.1.2 цього договору, банк має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом за власним вибором банку, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріусу, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов іпотечного договору.

Пунктом 8.3 зазначеного кредитного договору передбачено, що позичальник свідчить, що його чоловік/дружина згоден/згодна з укладенням цього договору та з отриманням кредиту, який отримується позичальником в інтересах сім`ї. На підтвердження цього чоловік/дружина позичальника надав банку письмову заяву про таку згоду. У разі порушення гарантій, передбачених першим абзацом цього пункту договору позичальник відшкодовує банку понесені збитки, розмір яких у будь-якому випадку не може бути меншим ніж сума кредиту, зазначена у п.1.1 цього договору.

В порядку забезпечення належного виконання кредитного договору, 28 березня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 було укладено два Іпотечні договори житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки, на якій вони розміщені (т.1 а.с.60-63).

Предметом іпотеки, відповідно до Іпотечного договору від 28 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К.В. за реєстровим №2282, виступає житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 96.1 кв.м., житловою площею 48.0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К.В. 28 березня 2007 року за реєстровим № 2268 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 28 березня 2007 року за № 1993901.

Пунктами 12.3.1. та 12.3.2. зазначеного Іпотечного договору від 28 березня 2007 року сторони передбачили наступне:

Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3. Договору, договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки. При цьому, вважається, що Предмет іпотеки набувається у власність Іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття Іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому, Сторони домовляються, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається Іпотекодержателем. При оцінці Предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки. Якщо фактичний розмір заборгованості Іпотекодавця за Основним зобов`язанням менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта суб`єкта оціночної діяльності, Іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок Іпотекодавця протягом 60 (шестидесяти) робочих днів з моменту набуття у власність Предмета іпотеки. Сторони, з розумінням змісту ст.37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на Предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3. цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобов`язання; або

12.3.2. Продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що буде встановлена після прийняття Іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки, відповідно до висновку незалежного» експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджується сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому, Сторони домовляються, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається Іпотекодержателем. Для реалізації Іпотекодержателем права звернути стягнення на Предмет іпотеки способом, визначеним попереднім абзацом п.п. 12.3.2. цього Договору, Іпотекодавець, керуючись ст.237-239 Цивільного кодексу України, доручає Іпотекодержателю отримувати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо Предмета іпотеки, а також представляти інтереси ОСОБА_5 в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, бюро технічної інвентаризації, установах, організаціях та підприємствах незалежно від форми їх власності, у відносинах з будь-якими фізичними та юридичними особами (незалежно від їх форм власності) з питань, пов`язаних із Предметом іпотеки, підписувати відповідні заяви та запити, а також отримувати будь-які документи відносно Предмета іпотеки. При цьому Іпотекодавець свідчить, що виконання дій, визначених попереднім абзацом п.п.12.3.2. цього Договору, здійснюється Іпотекодержателем на підставі цього Договору, без отримання будь-якої окремої довіреності.

Крім цього, предметом іпотеки відповідно до Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу 28 березня 2007 року за реєстровим № 2284, виступає земельна ділянка загальною площею 0.26 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Зазначений предмет іпотеки належить ОСОБА_6 на праві власності згідно Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К.В. 28 березня 2007 року за реєстровим № 2274 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 28 березня 2007 року за № 1994081.

ОСОБА_4 з 20 липня 1996 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 (Свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів) (т.1 а.с.19).

Як вбачається із нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К.В. заяви ОСОБА_3 від 28 березня 2007 року, ОСОБА_3 надав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_4 за їхні спільні кошти житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 і земельних ділянок загальною площею 0.26 гектара, з яких 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і 0.01 га - для ведення особистого підсобного господарства, розташованих на території с.Романівка Романівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Крім цього, надав згоду на передачу в іпотеку АКТ «ТАС-Комерцбанк» його дружиною придбаних ними під час шлюбу вищезазначених житлового будинку і земельних ділянок для забезпечення своєчасного виконання нею зобов`язань по поверненню кредиту в сумі 35000 доларів США по кредитному договору №1901/0307/71-106 від 28 березня 2007 року, зміст якого йому відомий (т.1 а.с.72).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у момент складання та посвідчення поданої ним заяви, тобто 28 березня 2007 року, позивач був ознайомлений із змістом укладеного кредитного договору №1901/0307/71-106 від 28 березня 2007 року, а також надав згоду на передачу в іпотеку банку придбаних під час шлюбу житлового будинку та земельних ділянок з метою забезпечення своєчасного виконання узятих його дружиною зобов`язань по зазначеному кредитному договору в сумі 35000 доларів США.

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., за реєстровим № 1333, відповідно до якого AT «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах та договорах забезпечення, в тому числі по кредитному договору № 1901/0307/71-106 від 28 березня 2007 року та по іпотечних договорах від 28 березня 2007 року, укладених між ОСОБА_4 та ПАТ «Сведбанк».

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до необгрунтованого висновку про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору договором, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути також надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. Прирівнювання до договору про задоволення вимог іпотекодавця також відповідного застереження про це в іпотечному договорі (ч.2 ст.36 Закону України «Про іпотеку») потребує під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди другого з подружжя на включення до цього договору іпотеки відповідного застереження, виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, як чоловік ОСОБА_4 , надав нотаріально посвідчену згоду на купівлю його дружиною за їхні спільні кошти житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 і земельних ділянок загальною площею 0.26 гектара, що розташовані на території с.Романівка Романівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, а також, надав згоду на передачу в іпотеку АКТ «ТАС-Комерцбанк» його дружиною придбаних ними під час шлюбу вищезазначених обєктів нерухомого майна для забезпечення своєчасного виконання нею зобов`язань по поверненню кредиту в сумі 35000 доларів США по кредитному договору №1901/0307/71-106 від 28 березня 2007 року, зміст якого йому відомий (т.1 а.с. 72).

При цьому, враховуючи підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені законодавством України, сторони погодили у договорі іпотеки, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у разі порушення будь-якого основного зобов`язання, що забезпечене іпотекою за цим договором, та/або будь-якого зобов`язання іпотекодавця за цим договором на підставах: рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі. При цьому іпотекодержатель самостійно визначає один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначений у договорі.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

За таких обставин, надавши згоду на передачу дружиною ОСОБА_4 в іпотеку належного їй будинку і право визначати самостійно умови такого забезпечення, позивач ОСОБА_3 тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

Вказані обставини спростовують доводи апелянта про те, що на включення до іпотечного договору застереження, відповідно до якого іпотекодержатель у безспірному порядку отримує право власності на іпотечне майно, потрібна була його окрема нотаріально посвідчена згода.

Вирішуючи спір про визнання недійсним застереження, передбаченого підпунктами 12.3.1, 12.3.2. іпотечного договору від 28 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К.В. за реєстровим №2282, колегія суддів вважає, що позивач, як чоловік ОСОБА_4 , надав нотаріально посвідчену згоду на передачу належного їм на праві спільної сумісної власності майна в іпотеку на умовах, на розсуд своєї дружини. Вказані умови іпотечного договору не суперечать нормам цивільного законодавства України, а тому підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Аналогійний виснок висвітлений у постанові ВС від 20 лютого 2019 року у справі №128/639/17.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не надано оцінки його показам, а також показам відповідачки ОСОБА_4 , допитаних в судовому засіданні в якості свідків, оскільки наведене спростовується зхмістом рішення суду.

Зокрема, судом в рішенні зазначено наступне: При цьому, суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , а також їх пояснення у судовому засіданні про те, що ОСОБА_3 стало відомо про існування іпотечного договору лише у 2016 році та вважає їх такими що не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається із нотаріально посвідченої заяви Білоуса 28 березня 2007 року останній ствердив у ній, що йому відомо зміст укладеного кредитного договору №1901/0307/71-106 від 28 березня 2007 року, відповідно до умов якого забезпеченням виконання зобов`язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконання, виступає іпотека, а також те, що умови передачі об`єкта нерухомості в іпотеку та звернення стягнення на предмет іпотеки регулюються іпотечним договором, який укладається між Банком і позичальником (іпотечний договір). Відтак, останній був обізнаний також з умовами спірного іпотечного договору, у тому числі із п.12.3.1, 12.3.2, які регулюють іпотечне застереження. Крім цього, позивачу відповідно до поданої ним зазначеної заяви був відомий також зміст пункту 8.3 зазначеного кредитного договору, яким передбачено, що позичальник свідчить, що його чоловік/дружина згоден/ з укладенням цього договору та з отриманням кредиту, який отримується позичальником в інтересах сім`ї, на підтвердження цього чоловік/дружина позичальника надав банку письмову заяву про таку згоду.

Разом із тим колегія суддів погоджується із посиланням апелянта на те, що судом першої інстанції при вирішенні справи безпідставно застосовано правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року в справі №6-533цс16, оскільки вказана правова позиція ВСУ спростована постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, яка зазначила наступне:

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Однак, колегія суддів вважає, що вказана обставина не може слугувати підставою для задоволення позову.

Щодо застосуванням судом першої інстанції строку позовної давності апеляційний суд звертає увагу на те, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суди повинні з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогійний виснок висвітлений у постанові ВС від 20 лютого 2019 року у справі № 554/18689/14-ц

Враховуючи наведене, колегія вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано відмовив в задоволенні позову в звязку із пропуском строку позовної давності, оскільки в даному випадку слід було відмовити в задоволенні позову в звязку із безпідставністю позовних вимог.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.4 ст 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2019 року слід змінити, виключивши із резолютивної частини рішення посилання на пропуск позивачем строку позовної давності та змінивши в мотивувальній частині рішення обгрунтування підстав відмови в задоволені позову.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2019 року - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовільнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2019 року змінити, виключивши із резолютивної частини рішення посилання на пропуск позивачем строку позовної давності та змінивши в мотивувальній частині рішення обгрунтування підстав відмови в задоволені позову.

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 04 червня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи