Номер провадження: 22-ц/813/2962/19
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 . - адвоката Холода О.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,

встановив:

26 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив розірвати шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований 07.11.2003 року Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис № 1116, посилаючись на те, що від шлюбу у сторін народилося двоє дітей, однак, подружні стосунки припинені з грудня 2017 року. Проте останні п`ять років спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, зловживання дружиною спиртними напоями, різних поглядів на сімейні відносини, у позивача фактично склалась інша сім`я, втрачено почуття любові та поваги, у зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Також позивач просив визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з позивачем, та стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що метою позову є підтвердження існуючого сімейного стану, за яким діти фактично проживають разом з батьком, мають все необхідне для життя, навчання та дозвілля, старший син навчається у 8 класі загальноосвітньої школи № 94, а молодший син ОСОБА_5 навчається в першому класі вказаної школи, яка розташована за адресою м.Одеса, вул.Маразлієвська 60. Позивач наголошував, що прагне та може забезпечити дітям гідне виховання, освіту та добробут, відтак визначення місця проживання дітей разом з ним буде в першу чергу відповідати інтересам дітей. Також позивач зазначив, що діти не відлучаються від матері, яка має та буде мати можливість реалізовувати свої батьківські права стосовно дітей. Разом з тим, позивач вказав, що відповідачка тривалий час не працювала та не мала самостійного доходу, зловживала спиртними напоями, поводилась агресивно, не проявляла інтересу до дітей та домогосподарства, на неодноразові прохання покращити образ життя не реагувала, що призвело до припинення подружніх стосунків та звернення з вказаним позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечувала, однак у визначенні місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 разом з батьком просила відмовити, посилаючись на те, що дійсно в сім`ї останні роки склались неприязні стосунки між подружжям, вона приділяла увагу домогосподарству, тому останні 13 років не працювала, позивач принизливо до неї відносився, зачиняв двері, не давав спілкуватись з дітьми, з грудня 2017 року забрав дітей та проживає з іншою жінкою, проте згоди на проживання дітей і зокрема малолітнього ОСОБА_4 вона не давала

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради Євона Т.В. у судовому засіданні не заперечувала проти позову, пояснивши суду, що орган опіки та піклування Київської районної адміністрації 22 травня 2018 року прийняв висновок, яким задовольнив заяву ОСОБА_2 та визначив місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_2

Представник третьої особи пояснила, що такий висновок був прийнятий після спілкування з дітьми, проведення обстеження житлово-побутових умов, вивчення інших документів. Крім того, під час розгляду заяв сторін питання стосовно визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не вирішувалось, оскільки дитина досягла чотирнадцяти років, та відповідно ч.3 ст.60 СК Україні місце проживання визначається нею самою.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 07.11.2003 року Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис № 1116, які від шлюбу мають двох дітей, - розірвано.

Шлюб визнано розірваним у день набрання чинності цим рішенням.

Визначено постійне місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси, разом із його батьком - позивачем ОСОБА_2 за його місцем проживання.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1300 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року, в частині визначення постійного місця проживання ОСОБА_4 із його батьком, та постановлення в цій частині нового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Рішення, в частині розірвання шлюбу, в апеляційному порядку не оскаржується.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, усних заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ч.2 та ч.3 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін з батьком - позивачем у справі ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що сторони 07.11.2003 року уклали шлюб, в період якого у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається із свідоцтва про народження від 15.05.2004 року серія НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається із свідоцтва про народження від 19.07.2011 року серія НОМЕР_2 .

Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком підлягають задоволенню, оскільки з досліджених доказів, вбачається, що це відповідає інтересам дитини, яка висловила свою згоду на таке проживання, а позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку.

Такого ж висновку суд дійшов і відносно неповнолітнього сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак, враховуючи, що на час постановлення оскаржуваного судового рішення син ОСОБА_3 досяг 14 років, сам визначився з місцем проживання - разом з батьком, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині і судове рішення в цій частині в апеляційному порядку також не оскаржується.

При цьому, суд правильно послався на п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, будуть проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей. Суд врахував, що батько дітей виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їх вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей.

Тобто, при вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд взяв до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед виходив із інтересів самої дитини - ОСОБА_4 , якому на час ухвалення рішення виповнилось 7 років.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду, оскільки він є законним, обгрунтованим і таким, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, у відповідності до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосується її особисто, а також питань сім`ї. Дитина яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

З цих підстав, під час судового засідання у присутності дитячого психолога Одеського міського соціального Центру ОСОБА_10 з`ясовувалася думка малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно визначення його місця проживання. Хлопчик розповів, що живе разом з батьком та братом, мати іноді приходить до школи та вони спілкуються, хоча проживати з мамою він не хоче, відносини в новій сім`ї гарні.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_10 звернула увагу суду на те, що з метою об`єктивного з`ясування думки дитини, дитина мала б разом з батьками відвідати Одеський міський соціальний Центр, де з усіма спілкуються психологи, незалежно від прийняття будь-якого рішення по справі, батькам не заборонено спілкуватись з дітьми, у судовому засіданні психолог не помітила бажання дітей спілкуватись з матір`ю і матері з дітьми, та зробила висновок, що мати не проявляє ініціативи зустрічі з дітьми, мати має підвищений психоемоційний стан, дітям комфортно та стабільно на даний час проживати з батьком - позивачем по справі.

Також в судовому засіданні був допитаний неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив, що він має бажання спілкуватися з матір`ю, однак він хоче проживати разом із батьком та братом, оскільки він займається їх вихованням та проявляє турботу, мати періодично була в стані сп`яніння, поводилась агресивно, їм з братом спокійніше проживати разом з батьком, вони разом проводять вільний час, мати телефонує рідко.

При цьому, суд врахував, що думка дитини щодо її життя передбачена також і ст. 12 Конвенції про права дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

Суд також обгрунтовано вказав, що Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, на що звертав увагу представник відповідача у судовому засіданні.

Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Тобто положення статті 6 вищевказаної Декларації прав дитини, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини є перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також суд вказав, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 1 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Крім того, вирішуючи спір, суд зазначив, що згідно ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, 23.05.2018 року в судовому засіданні Київською районною адміністрацією Одеської міської ради було надано Висновок за № 845/01-11 від 22.05.2018 року про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якого при визначенні місця проживання вказаного малолітнього сина сторін існує доцільність визначення місця його проживання разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Вказаним висновком також встановлено, що 05.06.2018 року на адресу Київського районного суду м.Одеси надійшов лист служби у справах дітей Одеської міської ради № 05/4494 від 31.05.2018 року, з якого вбачається, що питання стосовно визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не вирішувалось, оскільки під час розгляду заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг чотирнадцяти років.

Згiдно акту обстеження житлово-побутових умов проживання, складеноrо 28.03.2018р. працiвниками територiального вiддiлу служби у справах дiтей Одеської міської ради у Київському районi за мiсцем проживания гр. ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме: АДРЕСА_1 , встановлено наступне. Квартира розташована на 1-му поверсi 9-ти поверхового будинку, складається з 3 -х кiмнат . Для дiтей створенi необхiднi умови для проживання, навчання, розвитку та iгop, є окремi лiжка, столи для навчання, шафи для одягу.

Із інформації вiд 15.02.20.18р. № 15-02/18 ТОВ «КIНД» вбачається, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходиться на диспансерному обліку в дитячому медичному центрi «КIНД» у лiкаря невропатолога з 01.05.2017р. Разом з дитиною постiйно знаходиться батько - ОСОБА_13 , мама - ОСОБА_1 жодного разу присутня не була. Також ОСОБА_5 проходив дослiдження у клiнiчного психолога в дитячому медичному центрi ТОВ «КIНД», вiдповiдно до висновку якого вiд 05.10.2017р. вбачається, що дитина любить маму, але виявляє бажання жити з братом та батьком. Коли тема розмови стосується розлучення батькiв, дитина плаче та боїться, коли мати кричить та б`є батька.

Крім того, на засiданнi ради опiки та пiклування Київської районної адмiнiстрацiї Одеської міської ради, яке вiдбулось 10.05.2018 року, позивач ОСОБА_14 розповiв, що спiльне проживания з дружиною стало неможливим у зв`язку з тим, що мати дiтей зловживала спиртними напоями, припинила прибирати вдома та готовити їжу. Повiдомив, що пiд час знаходження гр. ОСОБА_15 в станi алкогольного сп`янiння, її поведiнка була неадекватною, вона вибивала дверi та ображала старшу дитину. Батько не заперечує проти побачень дiтей з матiр`ю, але вважає, що проживати їм буде спокiйнiше з ним.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_16 , яка була присутньою на зазначеному вище засiданнi, заперечувала щодо визначення місця проживания дiтей разом з батьком, зазначила, що батько забрав дітей від неї та переїхав жити разом iз дiтьми до своєї коханки.

Із матеріалів справи також вбачається, що мати малолiтнього - відповідач ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована та на час ухвалення оскаржуваного судового рішення проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Згiдно акту обстеження житлово-побутових умов проживання, складеного 27.02.2018р. працiвниками територiального вiддiлу служби у справах дiтей Одеської міської ради у Київському районi за мiсцем реєстрації та проживания відповідача ОСОБА_15 встановлено, що квартира розташована на 7-му поверсi 9-ти поверхового будинку , складається з 3-х кiмнат. Для кожної дитини є окрема кiмната, лiжко, стiл для навчання, шафа для одягу, створенi всi належнi умови для проживания, виховання, навчання та розвитку.

В суді апеляційної інстанції сторони пояснили, що на даний час у вказаній квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності, проживає позивач ОСОБА_2 з двома дітьми сторін.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_1 на даний час тимчасово проживає зі своїм батьком в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки її батько потребує стороннього догляду з її боку.

Тобто судом апеляційної інстанції встановлено, що на даний час діти сторін проживають з батьком у квартирі батьків, що в Київському районі м. Одеси, а мати - окремо - в квартирі свого батька, що в Приморському районі м. Одеси.

Зазначені обставини додатково свідчать про те, що діти сторін проживають і бажають проживати з батьком - позивачем у справі. Разом з тим, відповідач у справі - ОСОБА_1 проживає окремо і доказів її спілкування з дітьми, матеріали справи не містять.

На питання суду апеляційної інстанції про можливість допиту малолітнього сина сторін ОСОБА_4 з приводу дачі ним пояснень, з ким із батьків він бажає проживати, за участю спеціаліста - дитячого психолога, відповідач ОСОБА_1 категорично заперечила, з посиланням на те, що дитина не скаже суду правди, так як батько її настроїв проти матері. Також на її думку дитячий психолог також не дасть правдивих показань по справі.

Що стосується думки позивача ОСОБА_2 з приводу допиту дитини за участю психолога, він зазначив, що в цьому необхідності немає, оскільки дитина неодноразово допитувалась в суді першої інстанції і давала обгрунтовані пояснення, що їй краще проживати з батьком та старшим братом. Новий допит в суді апеляційної інстанції лише додатково травмує дитину, яка і так має вади стану свого здоров`я, про що вказано вище.

Що стосується письмового клопотання та заяви про вчинення кримінального порушення позивачем у справі ОСОБА_2 , які суду апеляційної інстанції надала ОСОБА_17 (а.с.197-198, 211), то колегія суддів не може взяти їх до уваги, оскільки позивач у справі ОСОБА_2 з серпня 2018 року і по теперішній час не проживає з нею, а разом з дітьми проживає у належній сторонам на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_5 , про що зазначено вище і що не заперечується сторонами у справі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

При цьому, колегія суддів виходить із того, що заявник апеляційної скарги і відповідач ОСОБА_1 не надала суду належних, до пустимих і достатніх доказів того, що всупереч думки малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,а також органу опіки і піклування, вказаному сину буде комфортніше проживати і виховуватись разом з мамою, та не спростувала висновку суду першої інстанції про те, що проживання сина ОСОБА_4 слід визначити з позивачем - батьком ОСОБА_2

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.05.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра