Провадження № 2/266/164/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., за участі секретаря Воропаєвої О.Є., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір`ю - ,

ВСТАНОВИВ:

17.09.2017 року, позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про зміну розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини, який в подальшому 05.10.2018 р. було уточнено в якій позивач просила визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 із матір`ю в обґрунтування посилаючись на те, що у липні 2018 р. набули чинності зміни до ст. 157 СК України, згідно до яких, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено місце проживання дитини самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця з метою лікування, навчання тощо. Оскільки відповідач чине їй перешкоди у виїзді дитини за кордон, не надає на це згоди вона вимушена звернутися до суду і з цією вимогою.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 14.03.2019 р. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради в частині зміни способу стягнення аліментів задоволено частково.

Розгляд справи в частині позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір`ю продовжено.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася надавши заяву в якій позовні вимоги підтримала, справу просила розглянути без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися надавши заяви в яких позовні вимоги не визнали, справу просили розглянути без їх участі з урахуванням відзиву з якого зокрема щодо вимог про визначення місця проживання дитини, вбачається, що відповідач не заперечує, що дійсно, враховуючи вік дитини та необхідність здійснення материнської турботи за дитиною, їх малолітній син проживає разом із позивачем, проте у сторін є спір щодо його участі у вихованні малолітнього сина та виключають можливість застосування у даному випадку вимог ч. 5 ст. 157 СК України. Просив відмовити у задоволення позову.

Представник 3 особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належними чином в судове засідання не з`явився надавши клопотання про розгляд справи без участі представника з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Крім того 3 особою надано висновок органу опіки та піклування Маріупольської міської ради щодо розв`язання спору щодо визначення місця проживання дитини разом із матір`ю відносно малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку з огляду про таке.

Судом встановлено, що у сторін під час перебування у зареєстрованому шлюбі народилася дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає разом із позивачем за адресоюм АДРЕСА_2 , що не заперечується сторонами та підтверджується свідоцтвом про народження та довідкою Голови ОСББ «Бахчиванджи 27а» ( а.с. 5,8).

Згідно рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 03.11.2017 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.6-7).

З інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 01.11.2018 р. ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ( а.с.34).

Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 14.03.2018 р. №170 визначена участь батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено порядок спілкування з сином щотижня у понеділок з 17.00 до 18.00 та у неділю з 10.00 до 12.00 у присутності матері ( а.с.53).

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 14.03.2019 р. змінено розмір аліментів визначений рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя №266/4013/17 (провадження №2/266/1129/17) від 03.11.2017 р. про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді твердої грошової суми в розмірі 2000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття визначено їх в розмірі ј частки зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення дитини повноліття. Вказане рішення стронами не оскаржувалося.

Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

Відповідно до частин першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благонадійним.

У всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Частиною 5 ст.19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 16.05.2019 р. №13-31-52 вбачається, на даний час малолітня дитина ОСОБА_6 , зареєстрована та проживає з матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , де для дитини створені належні умови проживання та розвитку, оскільки дитина має окрему кімнату, іграшки, одяг. Стосунки у сім`ї доброзичливі, дитині приділяється достатньо уваги та турботи. З телефонної розмови з батьком встановлено, що він не проти, щоб його малолітній син ОСОБА_6 проживав разом із матір`ю ОСОБА_1 У зв`язку із чим з урахуванням прав та законних інтересів дитини доцільно рекомендувати визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 . ( а.с. 105-106).

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також що в інтересах дитини є турбота та підтримка як і з боку матері, так і з боку батька, суд вважає, що позивач може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, а також збереження у дитини сприйняття сім`ї в складі її, матері і батька, не допустивши відторгнення батька дитиною, незважаючи на окреме його проживання, і дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, буде відповідати найкращим інтересам дитини, враховуючи обставини спору, тісний емоційний зв`язок дитини з матір`ю, сприйняття і розуміння матір`ю потреб дитини в її розумінні, повазі до її поглядів, розвитку її особистості у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 273 ЦПК України, ст. ст. 161, 171 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір`ю - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 судовий збір за вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір`ю в сумі 704,80 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення вигтовлено 29.05.2019 р.

Суддя: Шишилін О. Г.