Справа № 462/1305/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/561/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової плати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року в складі судді Колодяжного С.Ю. в справі за позовом позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання права спільної сумісної власності на будинок, визнання права власності на частину будинку та визнання недійсними договорів дарування,-

встановила:

В березні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду про визнання за ним та ОСОБА_7 права спільної сумісної власності на будинок, визнання права власності на частину будинку та визнання недійсними договорів дарування.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 1983 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, з того часу вони проживають разом за адресою: м.Львів, вул.Стадників, 17. 14.06.2001 року дружина успадкувала від своєї матері будинок за вказаною адресою. В період 2002-2010 рр. він на території подвіря на вул.Стадників, 17 у м.Львові, на місці деревяної літньої кухні, яку успадкувала дружина, збудував цегляний житловий будинок загальною площею 42,3 кв.м, якому на даний час присвоєна адреса - м.Львів, вул.Стадників, 17«а». За таких обставин вважає, що на підставі положень ст.62 СК України спірний будинок є обєктом права спільної сумісної власності їх подружжя. Проте, між ними виникають непорозуміння з приводу володіння та користування спільним майном, ОСОБА_7 заперечує його право на спірне майно, заявляє, що вся власність належить особисто їй, погрожує, що вижене його на вулицю. Відтак, 09.03.2015 року ОСОБА_7 без його згоди і відома подарувала по 1/2 частині спірного будинку на вул.Стадників, 17 «а» їх доньці ОСОБА_9 та зятю ОСОБА_8, що суперечить вимогам ст.369 ЦК України і порушує його майнові права.

Просив визнати житловий будинок № 17 «а» на вул. Стадників у м.Львові спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину цього будинку та визнати недійним договір дарування від 09.03.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі №171, укладений відповідачкою ОСОБА_7, за яким вона передала у власність відповідачу ОСОБА_8 1/2 будинку №17 «а» по вул. Стадників у м. Львові та визнати недійним договір дарування від 09.03.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі №1169, укладений відповідачкою ОСОБА_7, за яким вона передала у власність відповідачці ОСОБА_9 1/2 будинку №17 «а» по вул. Стадників у м. Львові.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання права спільної сумісної власності на будинок, визнання права власності на частину будинку та визнання недійсними договорів дарування відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3, вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не сприяв повному, об»єктивному та неупередженому розгляду, а тому підлягає скасуванню.

Звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач пояснював, що дерев»яна літня кухня у 2011 році була зруйнована повністю, на її місці з фундаменту та трохи збоку він в період 2001-2007 років звів житловий будинок площею 42,3 кв.м., який у 2014 році відповідачка ввела в експлуатацію, однак такі пояснення суд до уваги не взяв, вказавши, що позивач не надав жодних допустимих доказів на підтвердження будівництва будинку.

Покликається на те, що за загальним правилом, яке випливає з положення ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із пояснень відповідачки ОСОБА_7 та із оскаржуваного рішення суду випливає те, що фактично відбулася трансформація одного об»єкта в інший, а саме внаслідок будівництва житлового будинку на місці дерев»яної літньої кухні, яка належала відповідачці на праві особистої власності та за рахунок коштів позивача. Оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, тому новий будинок може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин, житловий будинок по вул. Стадників, 17а у м. Львові належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_2, частки яких є рівними, тому укладені відповідачкою одноосібно договори дарування від 09.03.2015 року є недійсними.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок за адресою: м. Львів, вул. Стадників, 17«А» став житловим будинком в результаті проведення його реконструкції з літньої кухні і подальшого виділення у 2015 р. в окреме будинковолодіння з присвоєнням окремої поштової адреси.

Суд не взяв до уваги пояснення позивача, що ним на місці літньої кухні було збудовано будинок, оскільки жодних допустимих доказів на підтвердження будівництва будинку позивачем надано не було, тому, провівши реконструкцію в 2001-2007 роках літньої кухні як допоміжного приміщення, і яка не являється самостійним обєктом цивільних правовідносин, позивач не може претендувати на визнання за ним права власності на реконструйований ним обєкт, оскільки зазначений спосіб набуття права власності на майно не передбачений законодавством.

Також, суд відмовив у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів дарування, оскільки вважав такі вимоги безпідставними у звязку з тим, що спірний будинок, який був предметом оспорюваних договорів, не належав на праві спільної сумісної власності позивачу та його дружині ОСОБА_7, а був виключно особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_7

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_7 з 11 березня 1983 року, з часу одруження проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. За цією ж адресою разом з ним постійно проживають відповідачі по справі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Будинковолодіння, що розташоване за адресою м. Львів вул. Стадників, 17, належало матері відповідачки ОСОБА_7 та було успадковане нею на підставі свідоцтва на прийняття спадщини за законом, виданого 14 червня 2001 року державним нотаріусом другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11

Спадкове майно складалось з цегляного житлового будинку №17 з відповідними господарськими будівлями по вул. Стадників в м. Львові. Будинок в цілому складається з трьох кімнат, житловою площею 52,4 кв.м., до будинку відносяться такі господарські будівлі: деревяний сарай «Б», деревяна вбиральня «Г», деревяна літня кухня «Д», ворота, огорожа, хвіртки №1-5, бетонні кільця колодязь «К» (а.с.14).

Наказом департаменту містобудування Львівської міської ради від 26.09.2014 року №А-189 «Про затвердження гр. ОСОБА_7 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції літньої кухні під літерою «Д» на вул. Стадників, 17 під житловий будинок», розглянувши її звернення від 12.08.2014р. №3-І-2058/АП, ескізний проект «Реконструації нежитлової будівлі під житловий будинок на вул. Стадників,17 у м. Львові» відповідачці ОСОБА_7 затверджено вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реконструкції літньої кухні та зобовязано вчинити інші дії повзанні з даною реконструкцією.

14.11.2014 року інспекцією ДАБК затверджено декларацію про готовність обєкта до експлуатації - реконструкцію літньої кухні по вул. Стадників,17 у м. Львові під житловий будинок.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації від 19 лютого 2015 року №94 «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії про розподіл будинковолодіння №17 на вул.Стадників у м. Львові на два самостійних» надано дозвіл розділити будинковолодіння №17 на вул. Стадників у м. Львові, яке належить гр. ОСОБА_7, на два самостійних з присвоєнням окремих поштових адрес та присвоїти житловому будинку під літ «А-1» загальною площею 42,3 кв.м., житловою 16.0 кв.м. поштову адресу м. Львів, вул. Стадників, 17«А» (а.с.21).

Отже, на підставі згаданих документів, достовірність яких сторонами не заперечувалась, суд дійшов висновку, що спірний будинок за адресою: м. Львів, вул.Стадників, 17«А» став житловим будинком в результаті проведення його реконструкції з літньої кухні і подальшого виділення у 2015 р. в окреме будинковолодіння з присвоєнням окремої поштової адреси.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, суд може визнати майно дружини (чоловіка) обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, або затрат другого з подружжя.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Колегія суддів приходить висновку, що стороною позивача не було надано суду належних доказів того, що за рахунок спільних трудових чи грошових затрат, або його затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку. Також ОСОБА_2 не надав суду належних доказів, що за рахунок його коштів проводився саме капітальний ремонт приміщення, а не поточний ремонт, як стверджувала відповідач.

При цьому, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. Сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням призначити по справі судово будівельно-технічну експертизу щодо визначення вартості дерев»яної літньої кухні, що входила до складу будинковолодіння в м. Львові по вул. Стадників, 17 станом на червень 2001 року та визначення вартості житлового будинку під літерою «А-1», за адресою м. Львів, вул. Стадників, 17»А» станом на березень 2015 року.

Ухвалою судового засідання від 05 березня 2019 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об»єктивно не залежали від нього. Колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції із таким клопотання позивач та його представник не зверталися, причин, з яких такий доказ не був і не міг бути поданий в суді першої інстанції, суду не повідомлено.

В свою чергу, у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз»яснено, що члени сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК УРСР обов'язок, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Тому, проводячи реконструкцію в 2001-2007 роках літньої кухні як допоміжного приміщення, яка не є самостійним обєктом цивільних правовідносин, позивач не може претендувати на визнання за ним права власності на реконструйований обєкт, оскільки зазначений спосіб набуття права власності на майно не передбачений законодавством.

В свою чергу, вимога про визнання недійсними оспорюваних договорів дарування є похідною від вимоги про визнання права власності на частину будинку, відтак з врахуванням рішення суду про відмову у задоволенні первинної вимоги, суд першої інстанції правильно відмовив і у задоволенні вимоги про визнання договорів дарування недійсними.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 березня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_12