ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/567/19 Справа № 200/2355/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2016 року до суду звернувся позивач Публічне акціонерне товариство «АКТАБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просив суд винести рішення, яким стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати (а.с. 2-5).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2016 року до участі у справі було залучено третю особу - ОСОБА_3 (а.с. 67).

31.03.2017 року до суду звернулася ОСОБА_3 із зустрічною позовною заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 71-78), яка ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.04.2017 року була повернута позивачу (а.с. 90).

Зазначена ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалася.

26.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 97-100, 119-122), яка ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2017 року була повернута позивачу (а.с. 123).

Вказана ухвала постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2018 року була залишена без змін (а.с. 172-173).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2018 року позов Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ІПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» (49000, м.Дніпро, вул.Шевченко, 53, ), заборгованість за кредитним договором НОМЕР_4 від 23.08.2013 року в сумі 53 993 грн. 69 коп., яка складається з: заборгованості по кредиту - 31 832,12 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам - 22 161,57 грн. та судовий збір у розмірі 1378 грн., а всього 55371,69 грн. (а.с. 128-129).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні даних позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду скасуванню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.08.2013 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття та обслуговування овердрафту по картковому рахунку № НОМЕР_4 , шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в сумі 40 000 грн. строком на один рік та кінцевим терміном повернення до 22.08.2014 року.

В якості забезпечення виконання умов кредитного договору позичальником, між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №109763/1 від 23.08.2013 року, згідно умов якого останній поручився перед кредитором за належне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Вказане вище підтверджується наданим до позовної заяви копією кредитного договору від 23.08.2013 року, копією договору поруки та розрахунком заборгованості, відповідно до якого станом на 14.01.2016 року мається заборгованість в сумі 53 993 грн. 69 коп., яка складається з: заборгованості по кредиту - 31 832,12 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам - 22 161,57 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не виконували свої зобов`язання у зв`язку із чим станом на 14.01.2016 року має заборгованість в сумі 53 993 грн. 69 коп., яка складається з: заборгованості по кредиту - 31 832,12 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам - 22 161,57 грн., яка підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та зроблені відповідно до норм матеріального й процесуального права.

Так, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і будь-кого з них окремо.

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ст. 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі належним чином умови договорів не виконують у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 14.01.2016 року становить 53 993 грн. 69 коп., і яка складається з: заборгованості по кредиту - 31 832,12 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам - 22 161,57 грн. Зазначений розмір заборгованості відповідачами не спростовано, контррозрахунок не надано.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов`язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України, навіть після реалізації автомобіля на виконання рішення суду про звернення стягнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд 1 інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у зв`язку з неналежним виконанням відповідачами умов договорів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не врахував наявність зустрічних зобов`язань, які на думку апелянта виключають підстави для стягнення заборгованості, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки таке зарахування умовами договорів не передбачено, а на відповідні звернення Банком надавалася вичерпна відповідь щодо відсутності законних підстав для дострокового розірвання банківських вкладів та зарахування суми вкладів в рахунок погашення заборгованості.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України і його слід - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: