Справа № 515/1315/18
Провадження № 2/515/182/19
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Тимошенка С.В.

за участю: секретаря судового засідання Коренчук О.Е.

представника позивача (за довіреністю) Пудлінської Л.І.

представника відповідачів - адвоката Логінова О.Г.

представника третьої особи 2 - адвоката Давиденка К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Татарбунари Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Татарбунарсь- кої міської ради Одеської області та її виконавчого комітету, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

про визнання рішень нечинними, а дій - незаконними,

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 пред`явили цивільний позов до Татарбуна- рської міської ради Одеської області та її виконавчого комітету, в якому третіми особами без само- стійних вимог щодо предмета спору зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання ріше- нь нечинними, а дій - незаконними, посилаючись на наступні обставини.

Вони є співвласницями будинку по АДРЕСА_1 , який споруджений на земельній ділянці площею 0,15 га і яку було передано в користування ОСОБА_5 (батькові та чоловікові позивачів) на підставі рішення виконкому Татарбунарської район- ної ради № 281 від 28.07.1972 р. за актом від серпня 1972 року. При цьому відстань від задньої сті- ни зазначеного будинку до межі земельної ділянки, переданої у користування (під забудову) скла- дала 3,0 м. Цією земельною ділянкою площею 0,15 га їх сім`я користувалась тривалий час. Поруч, по АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_3 , якому надано в користування зе- мельну ділянку площею 0,15 га. Але на підставі рішень Татарбунарської міської ради № 521 від 18.12.1997 р. та № 822 від 25.10.2010 р. ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку зага- льною площею 0,16 га, тобто йому передано земельну ділянку площею 0,01 га, що знаходилась у їхньому користуванні, без вилучення у них, що є підставою для визнання зазначених рішень місь- кої ради нечинними. Крім того, узгодження Татарбунарською міською радою меж земельної діля- нки площею 0,10 га, що передавалась у власність ОСОБА_3 , є неправомірним, оскільки зазна- чена земельна ділянка у їхньої сім`ї не вилучалась. Крім того, 23.12.2014 р. при ознайомленні їх представника з матеріалами адміністративної справи № 515/1103/14-а за їх позовом до Татарбу- нарської міської ради їм стало відомо, що акт прийому-передачі межових знаків (визначення меж земельної ділянки) при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , посвідченого міською радою, вони (позивачі), як землекористувачі суміжної земельної ділянки, не залучались до визна- чення меж земельної ділянки, що передавалась у власність ОСОБА_3 . За таких обставин узгод- ження Татарбунарською міською радою меж земельної ділянки площею 0,10 га та шириною 23,10 м, що передавалась у власність ОСОБА_3 , є протиправним. Просили визнати незаконними та нечинними рішення: Татарбунарської міської ради № 822 від 25.10.2010 р. про передачу у власні- сть ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 ; виконкому Татарбунарської мі- ської ради № 521 від 18.12.1997 р. в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки загальною площею 0,16 за зазначеною адресою; визнати незаконним узгодження Татарбунарською міською радою меж земельної ділянки площею 0,10 га, що передавалась у власність ОСОБА_3 , для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 ; визнати незаконним посвідчення Татарбунарською міською радою акту прийому- передачі межових знаків від 06.09.2010 р. при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

У підготовчому судовому засіданні представником позивачів було заявлено клопотання, яке задоволено судом, про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, якою допов- нено первісний позов вимогою про визнання того, що позивачами не пропущено визначений зако- ном строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, що розпочав текти з 20.06.2018 р., при зверненні позивачів до суду з позовною заявою до Татарбунарської місь- кої ради Одеської області та її виконавчого комітету, треті особи без самостійних вимог щодо пре- дмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання ршень нечин- ними, а дій - незаконними.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спли- вом строків позовної давності, посилаючись на те, що позивачам про оскаржувані рішення та дії, вчинені органом місцевого самоврядування в період часу з 1997 року по 2010 рік, стало відомо принаймні у березні 2014 року, а з даним позовом позивачі звернулися до суду 16.08.2018 р., тобто через 4 роки та 4 місяці після того, як їм стало відомо про існування цих рішень та вчинення дій.

Представник третьої особи - ОСОБА_4 адвокат Давиденко К.В. також не визнав позовні вимоги, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку із сп- ливом строків позовної давності. Крім того, він зазначив, що ні позивачами, а ні їх представником суду не надано доказів про зміну (зменшення) площі земельної ділянки, що перебуває у користу- ванні позивачів.

Третя особа ОСОБА_3 , належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду спра- ви, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила. З огляду на відсутність ві- домостей про поважність причин неявки зазначеної особи у судове засідання, судом вирішено ро- згляд справи провести у її відсутність.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріа- ли справи, суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22. 09.2001 р. та рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.03.1992 р. відпові- дно, отримали право власності (по 1/2 частці кожній) на житловий будинок по АДРЕСА_1 , що слідує з копій зазначених документів (а.с.72,73,74).

Рішенням виконкому Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 28.07.1972 р. № 281, за заявою ОСОБА_5 (батька та чоловіка позивачів), на підставі рішення правління колгоспу ім.Татарбунарського повстання, за рахунок земель колгоспу, виділено земельну ділянку площею 0, 15 га по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку (копія рішення на а.с.75).

У серпні 1972 року зазначену земельну ділянку було відведено та передано забудовнику ОСОБА_5 в користування, що підтверджується копією акта про відведення (а.с.77).

Рішенням виконкому Татарбунарської міської ради від 18.12.1997 р. № 521 (копія на а.с.78- 79,119-120) підтверджується, що земельну ділянку загальною площею 0,12га було передано у при- ватну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (по 0,06 га кожному) для обслуговування житло- вого будинку, господарських споруд та ведення підсобного господарства по АДРЕСА_1 , де розташований житловий будинок позивачів.

На підставі того ж рішення виконкому Татарбунарської міської ради від 18.12.1997 р. № 521 (копія на а.с.78-79,119-120) ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку загаль- ною площею 0,16 га, у тому числі: площею 0,10 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель; площею 0,06 га - для ведення особистого підсобного господар- ства за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконкому Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 29.03.1974 р. № 122 (копія на а.с.130) на підставі рішення правління колгоспу ім.Татарбунарського повстання Ру- денку В.К передано під індивідуальну забудову земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

10 грудня 1980 року складено акт про закінчення будівництва і вводі в експлуатацію індиві- дуального домоволодіння по АДРЕСА_1 (забудовник ОСОБА_3 ) і рі- шенням Татарбунарської міської ради № 223 від 23.12.1980 р. затверджено зазначений акт, що вба- чається з копій (а.с.131,132).

Як вбачається з копії рішення Татарбунарської міської ради № 822 від 25.10.2010 р. (а.с.80, 135,136), ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслугову- вання житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В 2010 році на замовлення ОСОБА_3 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_3 на земельну ділянку для будівни- цтва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а.с.138).

В судовому засіданні встановлено, що третя особа ОСОБА_4 є власником земельної ді- лянки площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташованої по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

З плану земельної ділянки по АДРЕСА_1 , переданій в користування ОСОБА_3 на під- ставі вищезазначеного рішення виконкому № 122 від 29.03.1974 р. (копія на а.с.128), слідує, що загальна площа ділянки складає 0,15 га, ширина ділянки дорівнює 21 м, довжина - 72 м.

Як видно з копії генерального плану (схеми) земельної ділянки по АДРЕСА_1 , скла- деного за результатами інвентаризації 09.12.1975 р. із змінами, виявленими та внесеними 20.04. 1981 р., а також абрису (а.с.125,126,127), ширина ділянки, виділеної ОСОБА_3 дорівнює 22 м 95 см.

Судом встановлено, що оскаржувані рішення відповідачів та дії їх посадових осіб вчинені в період часу з 1997 року по 2010 рік. Як зазначили позивачі у позовній заяві і це підтримала у судо- вому засіданні їх представник, про існування зазначених рішень та вчинення оскаржуваних дій по- зивачам стало відомо 23.12.2014 р. при ознайомленні їх представника з матеріалами адміністрати- вної справи № 515/1103/14-а за їх позовом до Татарбунарської міської ради. Проте, до суду пози- вачі звернулися з цим позовом 16.08.2018 р., тобто, більше чим через чотири роки після того, як їм стало відомо про наявність оскаржуваних рішень та вчинення дій.

В результаті системного аналізу цивільного законодавства судом з`ясовано, що на час прий- няття відповідачами оскаржуваних стороною позивача рішень та вчинення дій був чинним п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, відповідно до якого, позовна давність не поширювалася на вимоги власника про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Рес- публіки Крим чи органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Але з прийняттям Законом України № 4176-VІ «Про внесення змін до деяких законів Украї- ни щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності з 15.01.2012 р., згаданий пункт було виключено.

Як визначено у п.5 розд.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону, протя- гом трьох років з дня набрання ним чинності особа має право звернутися до суду з позовом, зокре- ма, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Таким чином, Законом України № 4176-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» із Цивільного кодексу виключено положе- ння щодо не обмеження будь-яким строком при зверненні до суду позивачів у значених справах і надано три роки з дня набрання чинності Законом для пред`явлення відповідного позову. Цей ст- рок сплинув 15.01.2015 р.

Отже, законодавством чітко встановлено строк, протягом якого позивачі могли пред`явити вимоги про визнання незаконними та нечинними рішень та дій органу місцевого самоврядування, але цей строк вони пропустили, оскільки звернулись до суду з позовом за спливом майже чотири роки з дня закінчення визначеного Законом № 4176-VІ трирічного строку.

Як визначено ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено ч.1 ст.261 ЦК Ук- раїни.

Із змісту зазначеної норми Закону слідує, що для визначення моменту виникнення права на звернення з позовом важливими є як об`єктивні складові, зокрема, сам факт порушення права, так і суб`єктивні - коли особа дізналася або могла дізнатися про таке порушення.

Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сто- рони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як наголошує Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі пита- ння тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позо- вна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння право порушення. Застосування строків позо- вної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточ- ність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливос- ті, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись не на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повно- ту із спливом часу (п.51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 220 83/93, 22095/93 у справі «Ста- ббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою у справі «ВАТ Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Зазначена позиція Європейського суду з прав людини узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, наприклад, викладеними у справі № 171/189/17, постанова від 16.01.2019 р.

Пленум Верховного Суду України у п.11 (абз.3) своєї постанови від 18.12.2009 р. «Про судо- ве рішення у цивільній справі» роз`яснив - встановивши, що строк для звернення з позовом пропу- щено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішен- ня...

Таким чином, позивачами пропущено строк позовної давності для звернення до суду з зазна- ченим позовом і поважності причин пропуску такого строку стороною позивачів не наведено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст.76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Татарбунарської міської ради Одеської області та її виконавчого комітету, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання рішень нечинними, а дій - незаконними, відмовити у зв`язку із спливом позовної давнос- ті .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Тимошенко