Справа № 464/7191/17 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/1201/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючоїсудді - ОСОБА_1

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Мички Б.Р., у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про зобов'язання здійснити перерахунок нарахувань по особовому рахунку,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просив: зобов'язати відповідача здійснити перерахунок нарахувань по особовому рахунку №4086, виходячи з об'ємів фактично наданих послуг за останні 3 роки з моменту пред'явленого позову; повернути/зарахувати надмірно сплачені ним кошти в рахунок майбутніх платежів. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він спільно із дружиною - ОСОБА_4, та дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та проживають у ній. Заборгованостей щодо сплати комунальних послуг у них немає. Однак, у лютому місяці 2017 року у нього безпідставно виник борг за опалення сходової клітки, хоча він проживає у під'їзді, де відсутнє опалення на сходовій клітці та в інших місцях загального користування.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про зобов'язання здійснити перерахунок нарахувань по особовому рахунку - відмовлено.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року оскаржив позивач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що при ухваленні вищезазначеного рішення судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, зроблено невідповідні висновки реальним обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

Зазначає, що відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено його права як споживача житлово-комунальних послуг, поновлення яких він вимагає. Так, коли ним ставиться питання про зобовязання відповідача провести перерахунок нарахованих безпідставно додаткових витрат па оплату послуг з теплопостачання, а саме за обігрів місць загального користування, то це не означає, що позивач вимагає внести зміни у бухгалтерський облік відповідача, як це подає відповідач, і як це сприйняв суд, а вимагає провести перерахунок у відповідності до вимог відповідних нормативно- правових актів, даних відображених у обліковій справі, у звязку із виникненням боргу, який, на думку апелянта, є незрозумілий та необґрунтований. Посилання суду на те, що вказаний борг у поданих на оплату рахунках не був затребуваний відповідачем, не припиняє порушення його права на належне надання житлово-комунальних послуг, які включають у себе не лише надання самої послуги, а й надання якісної послуги, яка належним чином облікована у чіткій відповідності до вимог Правил та Методики. Позивачем доведено належними доказами, які є у матеріалах справи, і які були досліджені судом першої інстанції, що станом на 01 лютого 2017 року жодної заборгованості по оплаті за послуги теплопостачання та постачання гарячої води в нього не було. З моменту отримання рахунку на оплату послуг теплопостачання та постачання гарячої води із боргом ним вживались заходи для зясування підстав та причин виникнення заборгованості станом із жовтня 2016 року, проте обґрунтованої та такої, що відповідає вимогам чинного законодавства відповіді отримано не було. Звертає увагу на те, що вищезазначена заборгованість безпосередньо впливає на його права споживача, оскільки є підставою, відповідно до закону не лише на стягнення її в судовому порядку, а й на припинення надання такої послуги у разі вчасного непогашення, а також є до прикладу перешкодоюдля оформлення житлової субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, яка не може бути оформлена при наявності заборгованостей.

Вважає, що обраний ним спосіб захисту передбачений чинним законодавством, а рішення суду необґрунтованим.

Просить рішенняСихівського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується у звязку з наступним.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманнямположень статей 55, 124 КонституціїУкраїни та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якихкожна особа має право на ефективнийзасіб правового захисту, не заборонений законом.

ОскількиположенняКонституціїУкраїни та Конвенціїмаютьвищуюридичну силу (статті 8, 9 КонституціїУкраїни), а обмеженняматеріального права суперечатьцимположенням, порушенняцивільного права чицивільногоінтересупідлягають судовому захисту і у спосібвідповідно до викладеної у позовівимоги, який не суперечить закону.

У зв'язку з тим, щообранийпозивачемспосібзахисту є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру йогопорушення та наслідкам, спричиненимцимпорушенням. А тому, у випадку поруення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за постачання централізованого опалення споживачмає право оскаржити в судовому порядку такійогодії та вимагатиздійсненнявідповідногоперерахунку.

Разом з тим, колегія суддів, перевіривши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

З свідоцтва про право власності на квартиру №С-09187 від 22.09.2011 вбачається, що квартира, яка знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Полуботка, 23/74, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.28).

Позивач зареєстрований та проживає у даній квартирі, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї ЛКП «Старий Сихів» №1815 від 13.09.2017 року (а.с. 15).

З акту МКП «Львівтеплоенерго» № 1513 від 07 лютого 2006 року вбачається, що в житловому будинку на вул. Полуботка, 23 встановлено вузол обліку теплової енергії на опалення і ГВП (ІТП). (а.с. 97)

Свідоцтвом про повірку робочого засобу вимірювальної техніки від 16 вересня 2016 року, яке чинне до 16 вересня 2020 року визначено, що прилад обліку теплової енергії теплолічильникSonocal з складовими за вказаною адресою відповідає вимогам ДСТУ EN 1434-1:2006; ДСТУ EN 1434-5:2006(а.с. 101).

Із зазначених позивачем предмету та підстав позову вбачається, що фактично предметом спору є наявна заборгованість за теплопостачання, а саме позивач оскаржує дії відповідача щодо правильності нарахування йому оплати за послуги з опалення місць загального користування за останні три роки з моменту пред'явлення позову

Правовідносини між виконавцем послуг з постачання централізованого опалення та споживачем фізичною особою регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України, «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

При здійсненні нарахувань за послуги з централізованого опалення застосовується Закон України «Про комерційний облік теплової енергії», Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року та Методика розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №359 від 31.10.2006 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплова енергія - продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

В той же час п. 1) ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вказує, що до комунальних послуг відносяться централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ст. 32 Закону України«Про житлово-комунальніпослуги» плата за житлово-комунальніпослугинараховуєтьсящомісячно, відповідно до умов договору в порядку, визначеномуКабінетомМіністрівУкраїни.

Розмір плати за комунальніпослугирозраховуєтьсявиходячи з розмірузатвердженихцін/тарифів та показаньзасобівоблікуабо за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з ст. ст.66, 67 Житлового кодексу України, плата за користуванняжитлом (квартирна плата) обчислюєтьсявиходячиіззагальноїплощіквартири (одноквартирного будинку). Плата за комунальніпослуги (водопостачання, газ, тепловаенергія та іншіпослугибереться, крімквартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Пунктом 12 Правил наданняпослуг з централізованогоопалення, постачанняхолодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів Українивід 21 липня 2005 року № 630 визначено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їхпоказаннями пропорційно опалюваній площ і (об'єму) квартири (будинкусадибного типу) за умовиздійсненнявласником, балансоутримувачем будинку та/абовиконавцемзаходів з утепленнямісцьзагальногокористуваннябудинку.

У разі не здійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку.

Згідно п.п. 1.2. п. 1 Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, Методика встановлює порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, який в подальшому уточнив, просив зобовязати ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснити перерахунок нарахувань по особовому рахунку № 4086, виходячи з обємів фактично наданих послуг за останні 3 роки, з моменту предявлення позову.

Викладена позивачем позовна вимога відносно зобов'язання відповідача здійснити перерахунок є неконкретизованою.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав для задоволення позовних вимог та позивач не ставить питання про проведення такого перерахунку у відповідності до конкретних правових норм та нормативних документів.

Зокрема,позивачем не надано власного розрахунку нарахувань за послугу з централізованого опалення та не спростовано правильність таких нарахувань, здійснених відповідачем.

Матеріали справи також не містять актів-претензій про неналежне надання або ненадання послуг, які б підтверджували твердження позивача про здійснення розрахунків за ненадані послуги.

Позивачем не доведено, що нарахування здійснюється відповідачем некоректно чи застосовується неправильний спосіб розподілу витрат на опалення місць загального користування між усіма власниками квартир будинку та суперечить принципу розрахунку витрат теплової енергії на опалення місць загального користування, визначених Правилами та Методикою.

Крім цього, колегія суддів враховує, що на попередні звернення позивача з вимогою провести перерахунок за опалення місць загального користування відповідачем такі перерахунки було здійснено та скориговано суму боргу на 1 271 грн. 53 коп., що стверджується звіркою по особовому рахунку № (АДРЕСА_2) за період з 1 квітня 2017 року по 19 грудня 2017 року та повідомленням на оплату послуг за грудень 2017 року за особовим рахунком №.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку, що відповідачем відповідні розрахунки здійснено неправильно, позивач не спростував розміру заборгованості жодними доказами, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити за його недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегіясуддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнитичастково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовуРадковця ОСОБА_7 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про зобов'язання здійснити перерахунок нарахувань по особовому рахунку - відмовити.

Постанова апеляційного суду набираєзаконноїсили з дняїїприйняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_8