Номер справи 220/81/19
Номер провадження № 2/220/173/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Яненко Г.М..,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великоновосілківського ОУПФУ Донецької області, про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої протиправними діями суб`єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн., обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що є пенсіонером за віком, проживав у м. Донецьку Донецької області, де й отримував пенсію. Внаслідок тимчасової окупації міста Донецьк був змушений звернутися із заявою про взяття на облік та виплату пенсії до Великоновосілківського ОУПФУ у Донецькій області та з жовтня 2016 року відповідачем його було взято на облік. З того часу та до березня 2016 року включно, відповідач нараховував позивачеві пенсійне забезпечення. В зв`язку з фактичним не проживанням позивача на території Великоновосілківського району (посилаючись на постанови КМУ № 509 та № 365 та на підставі отриманої інформації про тривало відсутніх за місцем проживання внутрішньо переміщених осіб), з квітня 2016 року відповідач припинив позивачеві пенсійні виплати.

29 жовтня 2018 року Донецький окружний адміністративний суд, за зверненням позивача з позовом про визнання дій протиправними та вчинити певні дії, ухвалив рішення та визнав дії Великоновосілківського ОУПФУ Донецької області протиправними. Однак, після ухвалення судового рішення відповідач не припинив порушення права позивача на пенсійні виплати, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутись зі скаргою до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини.

Таким чином позивач більше тридцяти місяців був позбавлений єдиного джерела доходу. Весь цей час був змушений приймати допомогу від близьких, звертатися до сусідів та знайомих незважаючи на те, що право на пенсію отримав ще у 1991 році та після цього офіційно працював з 1994 до 2005 роки.

Така поведінка відповідача, на думку позивача, є принизливою для людини, яка все життя сумлінно працювала та сплачувала податки, оскільки протиправними діями відповідач, de facto, поставив його у становище жебрака майже на три роки позбавивши єдиного джерела існування. Також це призвело до душевних страждань, загального погіршення стану здоров`я та постійних переживань.

В судове засідання позивач не з`явився, згідно його заяви від 06.06.2019 року просив про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача також в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи надано відзив Великоновосілківського ОУ ПФУ Донецької області на позовну заяву, згідно якого відповідач проти задоволення позову заперечив, посилаючись на відсутність підтверджень факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Також відповідач вказав, що позивачем не зазначено за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) заподіяна шкода, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Також відповідач зазначив, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, що жодним чином, на думку відповідача, позивачем в його позовній заяві та доданих до неї матеріалах не доводиться та не підтверджується доказами. Зазначаючи викладене відповідач посилався на постанову Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4.

Суд, з`ясувавши позиції сторін, дослідивши докази по справі, прийшов до наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , отримує пенсію за віком з 05.01.1991 року по життєво (а.с. 6-7).

ОСОБА_1 є особою переміщеною з тимчасово окупованої території та проживає на території Великоновосілківського району Донецької області, згідно довідки від 03/12/2014 № (а.с. 30).

За змістом позовної заяви та не заперечене відповідачем, нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 Великоновосілківським ОУПФУ Донецької області було припинено з березня 2016 року на підставі його фактичного не проживання за адресою реєстрації зазначеної в довідці особи переселенця.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду Донецької області від 29.10.2018 року було задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до УПФ України в Великоновосілківському районі Донецької області про визнання дій по припиненню нарахування та виплати пенсії незаконними та зобов`язано УПФУ в Великоновосілківському районі Донецької області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.04.2016 року, з урахуванням компенсації втрати частини доходів. (а.с.12-22).

За змістом позовної заяви, УПФУ в Великоновосілківському районі Донецької області на момент звернення позивача до суду не відновив виплату пенсії позивачеві, тобто рішення суду від 29.10.2018 року не виконано.

Згідно відповіді відповідача на відзив, посилання відповідача на постанову Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року є не на часі, так як ця постанова носить рекомендаційний, а не обов`язковий характер, більше того з часу прийняття зазначеної постанови національне законодавство неодноразово змінювалось, так само як змінювався підхід до захисту прав і свобод людини в Україні та у світі. На даний час в Україні визнається та діє принцип Верховенства права і законності відповідно до яких не може бути «нешкідливого» порушення прав та свобод людини. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», є джерелом права, моральна (немайнова) шкода завдана суб`єктом владних повноважень настає dе facto у разі визнання протиправними його дії або бездіяльності та не потребує доказування.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду дії відповідача визнані протиправними та зазначено, що дії відповідача порушують Конституцію та Закони України, а також низку міжнародних договорів та відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручанням у право власності позивача.

Враховуючи те, що моральна (немайнова) шкода є оціночним поняттям та з огляду на те, що позивач є непрацюючим пенсіонером, позбавляючи його єдиного джерела існування відповідач позбавив його і змоги звернутись до спеціалістів, які б могли зафіксувати ті негативні наслідки, описані в позовній заяві, які позивач пережив за майже три роки. Проте позивач звертає увагу суду, що своїми протиправними діями відповідач не тільки здійснив втручання у його право мирно володіти своєю власністю, яке гарантується ст. 41 Конституції та Першим протоколом до ЄКПЛ, а також позбавив його права на достатній рівень життя, який гарантовано ст. 48 Конституції України, а також у зразковому рішенні Верховного Суду та рішенні Донецького окружного адміністративного суду зазначено, що ці протиправні дії направлені на осіб зі статусом ВПО, що є дискримінацією та порушенням ст. 24 Конституції України.

Також позивач запропонував суду узяти до уваги розрахунок моральної шкоди який ним проведений за формулою розробленою ОСОБА_2 та при розгляді справи просив врахувати той факт, що відповідач, незважаючи на норми Конституції та законів України і досі не здійснив виплату йому заборгованості за період з квітня 2016 року по грудень 2018 року з компенсацією втрати частини доходу.

Аналізуючи заявлене дійсно суд погоджується з твердженням позивача, що на даний час в Україні визнається та діє принцип Верховенства права і законності відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права.

Про те закон «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», на який посилається позивач, регулює здебільшого відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України.

Разом з цим розгляд Українськими судами спорів проводиться також з урахування національного законодавства.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В даному випадку суд враховує Постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", згідно з п. 4 якого позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи особливості даного позову, зокрема тривалість часу майже у 2 роки, після спливу якого позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду за відновленням свого права на пенсійне забезпечення, тоді як за позовною заявою«оскільки протиправними діями відповідач, de facto, поставив його у становище жебрака майже на три роки, позбавивши єдиного джерела існування», суд приймає до уваги те, що позивач фактично не пред`являючи вимог відповідачеві, близько 2 роки проживав без отримання пенсії від відповідача.

Посилання позивача на відсутність необхідності доказування існування завданої йому моральної шкоди в даному випадку суд оцінює критично, так як моральна шкода, навіть розрахована за формулою ОСОБА_2 , ґрунтується, крім іншого, на коефіцієнті індивідуальних особливостей потерпілої особи, ступеню її вини, тобто враховуючи зазначене принцип доказування як розміру, причинного зв`язку та існування моральної шкоди, є все ж таки є обов`язковим та за відсутності таких доказів суд не має можливості прийняти як беззаперечні вимоги існування моральної школи у певному розмірі, без фактично жодного обґрунтування.

Отже, обов`язковими умовами відшкодування шкоди згідно зазначеного вище та перелічених вище статей, є неправомірність дій відповідного органу, наявність причино - наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою, яких міркувань позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується .

Тому суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у розмірі розмірі 100000,00 грн. та на підставі цього приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, так як, позивачем не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Слід також зазначити, що відповідно до змісту ч.4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, обставини, встановлені рішенням суду у т.ч. в адміністративній справі, що набрало законної сили, в той час як на долученій копії рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року відсутня відмітка про набрання ним законної сили. Своїм правом на витребування такого доказу позивач, без зазначення причин не скаристався.

За відсутності відомостей про набрання рішенням законної сили, обставини встановлені судовим рішення мають бути доведені в загальному порядку.

В силу п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому підстави для його звільнення судовим рішенням відсутні.

З урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", на підставі ст. 23, 1167 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 258, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Великоновосілківського ОУПФУ Донецької області, про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої протиправними діями суб`єкта владних повноважень - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

дата підписання: 07 жовтня 2019 року.

Суддя Г.М. Яненко