П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 753/22844/17

Номер провадження 22-ц/824/6340/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Поліщук Н. В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Якушко Т. А.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- у користування позивача виділити житлову кімнату площею 15, 4 кв. м. разом з лоджією 5,62 кв. м.;

- у користуванні відповідача залишити житлову кімнату площею 11, 54 кв. м. та вбудовану шафу загальною площею 1,1 кв. м.;

- у загальному користуванні залишити кухню площею 8, 2 кв. м., ванну кімнату площею 2,3 кв. м., вбиральню площею 1,3 кв. м., коридор площею 9, 37 кв. м.

Крім того, просила зобов'язати відповідача не чинити у здійсненні позивачем, ОСОБА_2 , права користування та розпорядження Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення останньої у дану квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона набула право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті дядька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інша Ѕ частина спірної квартири належить її тітці - ОСОБА_1 , що є рідною сестрою померлого ОСОБА_3 Протягом 15 років позивач проживала у квартирі разом з дядьком, однак після його смерті відповідач змінила у квартирі замки та не впускає її до квартири, крім того, допустила виникнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.

Посилаючись на те, що спірна квартира складається з двох ізольованих жилих кімнат площею 15,4 кв. м., та 11,54 кв. м., а вона має намір проживати у квартирі разом з сім`єю брата, який не має у місті Києві власного житла, позивач просить виділити їй в користування більшу кімнату, а відповідачу меншу.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року (а.с.80-82) позов ОСОБА_2 задоволено, встановлено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділено в користування ОСОБА_2 ізольовану жилу кімнату, площею 15,4 кв. м. з лоджією, площею 5,62 кв. м., а ОСОБА_1 - ізольовану жилу кімнату, площею 11,54 кв. м. та вбудовану шафу 1,1 кв. м. Місця загального користування, а саме: кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишено у спільному користуванні співвласників квартири.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та розпорядженні Ѕ часткою квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1 280 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 26 лютого 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року, провадження у справі закрити, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 536 грн. стягнути з ОСОБА_2 на користь скаржника - ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Так, виділяючи скаржнику кімнату площею 11, 54 кв. м., суд зазначив, що позивач повинна відшкодувати грошові кошти за різницю в частинах житлової площі. Разом з тим, суд не визначив дійсну вартість квартири та житлових кімнат.

Також, у позовній заяві позивач не вказала, що з 2017 року у спірній квартирі проживає син відповідача - ОСОБА_4 з дружиною, сином та невісткою та повністю оплачує за цей час комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями.

Позивач ОСОБА_2 жодного разу не сплачувала за комунальні послуги за Ѕ частину квартири.

Крім того, 26 липня 2017 року згідно договору дарування Ѕ частини квартири ОСОБА_1 подарувала Ѕ частину спірної квартири своєму сину - ОСОБА_4 , у зв`язку з чим належним відповідачем у справі повинен бути саме ОСОБА_4 .

За весь час розгляду справи позивач не зверталась з вимогами про поділ квартири в натурі або сплати компенсації за Ѕ частину квартири.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду, зупинено дію оскаржуваного рішення, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

16 квітня 2019 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 , з підтвердженням направлення його копії ОСОБА_1 , з якого вбачається, що позивач заперечує проти апеляційної скарги, оскільки обставини, викладені у ній є необґрунтованими. Так, ОСОБА_4 проживав у спірній квартирі лише протягом навчання в місті Києві та останній 2 роки перед смертю ОСОБА_3 , що у сукупності складає 3 роки. Проте, на момент свого проживання останній жодним чином не брав участі у веденні господарства та не допомагав ОСОБА_3 грошовими коштами. Також, скаржником не надано належних доказів стосовно того, що ОСОБА_2 , забрала з квартири речі, а також заощадження ОСОБА_3 , які отримав останній після продажу гаражу.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не вказано про відшкодування відповідачу різниці коштів в частині різниці житлової площі, а також, що судом не визначалась дійсна вартість квартири та окремих житлових кімнат, є невірними, оскільки позивачем було запропоновано варіант порядку користування квартирою, який судом було розглянуто та взято до уваги, альтернативного порядку користування квартирою скаржник не запропонувала.

Доводи скаржника стосовно того, що позивачем не надано підтверджуючих документів про наміри вселити в спірну квартиру брата - ОСОБА_5 , а також неповідомлення суду про ту обставину, що з 2017 року у спірній квартирі проживає син відповідача - ОСОБА_4 разом із дружиною, сином та невісткою, спростовуються фактичними обставинами справи, зокрема, заміною відповідачем замків у вхідних дверях. Крім того, скаржник жодним чином не повідомила про проживання ОСОБА_4 разом з родиною у спірній квартирі.

Доводи стосовно несплати комунальних послуг за Ѕ частину квартири є необґрунтованим та спростовуються обставинами, викладеними в позовній заяві.

Що стосується договору дарування Ѕ частини спірної квартири, відповідач жодним чином не повідомила про факт існування договору дарування.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у зв`язку з чим, керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу та завершити її розгляд за відсутності скаржника.

ОСОБА_4 , який з'явився в судове засідання в інтересах ОСОБА_1 , не було допущено до участі у справі в якості представника скаржника, оскільки він не є адвокатом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення ОСОБА_2 , яка з`явилась у судове засідання, з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, спірним жилим приміщенням є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 липня 2017 року, спадкова справа № 738/2016, запис у реєстрі за № 5 -188 (а.с. 13-15).

Право власності позивача на 1/2 частину квартири зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 липня 2017 року (а.с. 16-17).

Згідно технічного паспорту спірна квартира складається з двох ізольованих жилих кімнат площею 15,4 кв. м. та 11,54 кв. м. та місць загального користування: кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, вбудованої шафи. Квартира обладнана лоджією, вихід на яку здійснюється з кімнати площею 15,4 кв. м. (а.с. 18).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач змінила у квартирі замки, не впускає позивача до квартири та відмовляється добровільно вирішити спір, що підтверджується фактами численних звернень позивача до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві. Крім того, відповідач, користуючись одноособово спірною квартирою, не сплачує за житлово-комунальних послуги, у зв`язку з чим станом на 01 вересня 2017 утворився борг у розмірі 7 440 грн. 51 коп. (а.с. 19, 20, 21).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що частки співвласників спірної квартири є рівними, на одержання грошової компенсації їх вартості сторони не погоджуються, а тому існуючий спір можливо вирішити лише шляхом встановлення конкретного порядку користування квартирою. За запропонованим позивачем варіантом порядку користування квартирою її частка буде перевищувати частку відповідача, однак відповідачем не запропоновано альтернативного порядку користування квартирою, а з огляду на розміри та конструктивні особливості житла іншого варіанту порядку користування встановити неможливо.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України суд поклав на відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між тим повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись з огляду на таке.

Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до положень статті 358 цього Кодексу право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати усунення порушення свого права від будь-кого будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у останнього щодо користування власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене правота з яких підстав.

Як вбачається з Договору дарування Ѕ частини квартири, укладеного 26 липня 2017 року, доданого до апеляційної скарги, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого П`ятою Київською державною нотаріальною конторою 26 травня 2017 року за реєстрованим №5-107 (а.с.91-92). Вказаний договір дарування посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Коновою К.В. і зареєстрований у Реєстрі за №7-238.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 липня 2017 року вбачається, що право приватної власності (спільна часткова власність) на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі договору дарування Ѕ частини квартири від 26 липня 2017 року (а.с.106).

Таким чином, власником Ѕ частини спірної квартири з 26 липня 2017 року є ОСОБА_4

ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_1 у грудні 2017 року.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення, колегія суддів дійшла висновку, що позивач у даному випадку діяла добросовісно, звернувшись до суду з даним позовом за захистом свої порушених прав.

Разом з тим, оскільки на час ухвалення рішення власником Ѕ спірної квартири вже був ОСОБА_4 , який не залучений до участі у справі, таке рішення не можна вважати законним, так як ним порушено права останнього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, а тому встановивши, що в даному випадку позов пред`явлено до неналежного відповідача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Що стосується вимоги скаржника про стягнення з позивача на її користь сплаченого судового збору, колегія суддів вважає, що оскільки відповідач зловживала своїми процесуальними правами, подарувала належну їй частку спірної квартири, не повідомивши суд першої інстанції в ході розгляду справи, відсутні підстави для компенсування їй судових витрат.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та вважає за необхідне скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складене 06 червня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Н. В. Поліщук

О. В. Шахова