Ухвала

06 червня 2019 року

м. Київ

справа № 210/3148/16-ц

провадження № 61-10397ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

24 червня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» (далі ПАТ «Криворіжгаз»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (далі ТОВ «Дніпропетровськгаз збут») про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії в якому просив: визнати неправомірними дії ПАТ «Криворіжгаз» та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» щодо нарахування заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 ; зобов`язати ПАТ «Криворіжгаз» та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» врахувати по особовому рахунку № НОМЕР_1 показники лічильника фактично використаного природного газу; здійснити перерахунок заборгованості відповідно до показників обсягу фактично використаного природного газу.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» задоволено. Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз", Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ "Криворіжгаз", ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Ухвалюючи постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що фактично позивач не погоджувався із розміром нарахованої заборгованості власнику житла, яким є ОСОБА_2 , за спожитий природний газ у вказаній квартирі. Борг було нараховано газопостачальною організацією у зв`язку з невчасною сплатою за спожитий природній газ. Із зазначених позивачем предмету та підстав позову вбачалося, що предметом спору стала правомірність нарахування плати - заборгованості за газопостачання у зв`язку з невчасною сплатою за спожитий природній газ, яка була проведена власнику. Суд апеляційної інстанції зазначав, що фактичні обставини, пов`язані із наявністю або відсутністю заборгованості за послуги газопостачання підлягають доведенню при пред`явленні позову про її стягнення, а тому позивач ОСОБА_1 , який не являється власником квартири, звернувся до суду за захистом права за відсутності його порушення відповідачами, що свідчило про відсутність правових підстав для захисту цивільного права позивача ОСОБА_1 , яке в даному випадку не порушене.

22 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд припустився помилкових висновків, що призвело до порушення та невірного тлумачення норм матеріального права, заявник зазначає, що дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки необхідно обґрунтовано надати висновки щодо права та можливості на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укласти договір на отримання житлово-комунальних послуг саме споживачеві у разі, якщо він не є власником. На думку ОСОБА_1 обмеження у захисті порушених прав шляхом звернення до суду з вимогою про зобов`язання вчинити певні дії порушує рівний баланс прав та обов`язків у справі та надасть можливість газопостачальній організації без звернення до суду за позовом про стягнення заборгованості вже на законних підставах визначених судовим рішенням припиняти газопостачання до будинків споживачів. Заявник також зазначав про те, що позов не містить майнової вимоги, а тому на його думку справа не віднесена до незначної складності, не є малозначною в силу закону, оскільки серед позовних вимог наявні вимоги немайнового характеру, а тому підлягає касаційному оскарженню. Просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року і залишити в силі рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 15 травня 2018 року.

Суд першої інстанції, ухвалою від 13 лютого 2018 року, встановив, що дана справа є малозначною та ухвалив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд погоджується з наведеним вище висновком суду першої інстанції та доходить висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення апеляційного суду у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд не погоджується із доводами ОСОБА_1 про те, що дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки питання щодо надання споживачу, який не є власником квартири, можливості укласти договір на отримання житлово-комунальних послуг на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не було предметом розгляду цього спору.

Верховний Суд урахував та дослідив предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце інші обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Вказівка в резолютивній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене судове рішення ухвалене у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко