Дата документу 04.06.2019 Справа № 320/212/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/212/15 Головуючий у 1 інстанції: Ковальова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/1428/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2019 року про відмову в забезпеченні доказів у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнював, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між сторонами було укладено нотаріально посвідчений безвідсотковий договір позики, за яким відповідач отримав від нього 163 000 грн. зі строком повернення до 24 грудня 2013 року.

На забезпечення договору позики було укладено іпотечний договір від 24 грудня 2011 року, в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідачем було здійснено три платежі на загальну суму 15000 грн.24 грудня 2014 року ним було направлено вимог про повернення позики, яка була отримана відповідачем 31 грудня 2014 року, проте кошти повернуті не були.

На підставі зазначеного остаточно просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики з врахуванням індексу інфляції в сумі 289 724,80 грн., відсотки за користування кредитом за весь час прострочки в сумі 95 648,46 грн., 3% річних за весь час прострочки в сумі 20 910,58 грн., судові витрати.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення доказів, в якій просив призначити по справі повторну судову-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Дніпропетровському науково-дослідному інститут судових експертиз. На вирішення експертів поставити наступні питання: Чи міститься в розписках від 24.01.2015 та 03.02.2015 ознаки технічної підробки документів (дописки, підчистки, обводки, травлення, змивання та ін.)? Чи ним виконаний рукописний (друкований) текст та підписи в розписках від 24.01.2015 та 03.05.2015?. Експертне дослідження провести за його та його представника присутності. Дану заяву про забезпечення доказів розглянути без його та представника участі.

В обґрунтування заяви посилався на те, що експерту у судовому засіданні 29.10.2018 року були поставлені питання, на які ним не надано відповіді у доопрацьованому висновку. Також у судовому засіданні було ухвалено судом про повернення матеріалів експертизи для усунення технічних описок за клопотанням представника відповідача. Таким чином, йому незрозуміло, які саме технічні помилки виправлено експертами. Вважав, що взяття експертами для дослідження інших літер в розмітці старого висновку - це фактично нове почеркознавче дослідження без законних підстав на проведення повторного дослідження.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2019 року відмовлено в забезпечення доказів.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість ухвали суду, ненадання судом оцінки його доводам, просить скасувати ухвалу суду.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що ОСОБА_1 не вказав які саме порушення були допущені судом першої інстанції при постановленні ухвали суду, позивачем не було обґрунтовано необхідність проведення повторної почеркознавчої експертизи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не обґрунтовано необхідність призначення повторної почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнював, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 жовтня 2017 року за заявою відповідача у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення постановлено наступні питання:

1) Чи виконаний текст наданої розписки від 24 січня 2015 року та розписки від 03 лютого 2015 року, здійснений друкарським шрифтом, а також підпис і прізвище « ОСОБА_1 » ОСОБА_1 .?

2) Чи маються в наданих для проведення експертизи оригіналах розписок ознаки технічної підробки документів (дописки, підчистки, обводки, травлення, змивання та інше)? (а.с.26 т. 2).

11 липня 2018 року на адресу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшов висновок експертів за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 27 червня 2018 року №1573/17-23,273-275/18-23 (а.с. 66 т. 2).

01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій вказав, що експертами не було відображено в експертному дослідженні розрізняючи ознаки, висновок експертів суперечить матеріалам справи.

В судовому засіданні 29 жовтня 2018 року судом першої інстанції було допитано експерта ОСОБА_5 з наданням можливості представнику ОСОБА_1 ОСОБА_6 звернутись з відповідними запитаннями та повернуто висновок експертів для доопрацювання (а.с.114-117 т.2).

23 листопада 2018 року на адресу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області надійшов висновок експертів за результатами проведення комплексної судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи (доопрацьований) від 11 листопада 2018 року №1573/17-23,273-275/18-23 (а.с. 135 т. 2).

14 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про забезпечення доказів, в якій просив призначити по справі повторну судову-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Дніпропетровському науково-дослідному інститут судових експертиз, на вирішення експертів поставити вищезазначені питання (а.с.193 т.2).

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Забезпечення доказів - це процесуальна дія суду, яка вчиняється за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо вони вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів.

Нормою частини 1 статті 116 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Одним зі способів забезпечення судом доказів є призначення експертизи (частина 2 статті 116 ЦПК України).

Відповідно до статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається, зокрема: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (частина 1 статті 84 ЦПК України).

Отже, за змістом норм процесуального права, що регулюють порядок вирішення вказаного питання, розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд має пересвідчитися в тому, що у особи, яка бере участь у справі є складнощі в отриманні документів, тобто об`єктивної неможливості одержання та подання доказового матеріалу до суду особисто, через обставини, які перешкоджають такому поданню. Ці складнощі можуть мати юридичний та фактичний характер. Складнощі юридичного характеру полягають в тому, що на заваді одержанню та поданню доказу є норма закону забороняючого характеру, яка обмежує доступ особи до потрібної доказової інформації. Фактичні складнощі в одержанні доказів мають місце, коли, незважаючи на вжиті особою заходи, потрібний їй доказ одержати не вдалося.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009 року, докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними. Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування, або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи, судом не повинні прийматися.

У той же час, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина 1 стаття 103 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені ОСОБА_1 доводи в обґрунтування необхідності задоволення його заяви про забезпечення доказів не свідчать про наявність підстав, передбачених законом для забезпечення доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактично позивач не погоджується саме з експертним дослідженням.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 є обґрунтованим, відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невірне посилання судом першої інстанції на Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року є неприйнятним, оскільки підстави повернення висновку експерта для доопрацювання визначені саме п. 4.13 вказаної інструкції, про що і було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2019 року про відмову в забезпеченні доказів у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 06 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: