Справа № 159/460/19 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/565/19 Категорія: 50 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В.А., Матвійчук Л.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка зазначає, що шлюб між нею та відповідачем не розірвано, однак сторони фактично припинили шлюбні відносини та тривалий час проживають окремо. Діти перебувають на утриманні позивачки, яка належним чином піклується про їх фізичний, духовний та моральний розвиток, проте у зв`язку із зростанням прожиткового мінімуму для дітей, вартості послуг та цін, її доходів недостатньо для повноцінного забезпечення дітей. Відповідач не бере участі в утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, хоча є працюючим (неофіційно працевлаштований), фізично здоровим, а відтак має достатній заробіток для належного утримання дітей.

Просила стягнути з відповідача аліменти в її користь на утримання двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 гривень щомісяця на кожну дитину з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття або до зміни матеріального стану сторін.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 1600 грн щомісячно на кожну дитину, починаючи з 23 січня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття або до зміни матеріального стану сторін, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішено питання щодо судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов частково та стягувати з нього аліменти в користь позивачки на утримання дітей в межах 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, а саме: у розмірі по 1015 грн на кожну дитину. В апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Свої вимоги мотивує тим, що він не має постійного доходу, є непрацюючим, а відтак не має змоги в повній мірі забезпечити сплату аліментів у визначеному судом розмірі.

23 травня 2019 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги відповідача заперечила, просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін із наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд першої інстанції виходив із того, що батьки дитини повинні забезпечити для неї утримання у розмірі, не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку, а кожен із батьків повинен надати дитині утримання у розмірі, не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з дотриманням вимог закону і відповідають встановленим обставинам справи.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2007 року, що стверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.6).

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданого 27.02.2008 року виконкомом Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області, актовий запис № 06 (а.с.4), та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що надано копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 10.06.2009 року виконкомом Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області, актовий запис № 25 (а.с.5).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, діти проживають з позивачкою ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні.

Відповідно до ч. 2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.18, ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (далі - СК України).

За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1 ) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2 ) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною першою статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача аліментів визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Установивши, що неповнолітні діти проживають разом із матір`ю і перебувають на її утримані, а батьки в добровільному порядку не домовились про участь в їх утриманні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення аліментів та обґрунтовано стягнув їх, починаючи від дня пред`явлення позову і до повноліття дітей.

Визначаючи розмір аліментів, суд врахував обставини, що передбачені ст.182 СК України, потреби дітей, можливості сторін, загальний матеріальний стан відповідача, загальновідомі обставини про щоденну потребу дітей у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, постійне зростання цін на товари та послуги для дітей.

Будь-яких обмежень за станом здоров`я, працевлаштування, чи обставин щодо утримання інших дітей та надання синові та дочці матеріального забезпечення у достатньому обсязі відповідач не має, що також підтверджується доводами апеляційної скарги.

Також судом із матеріалів справи встановлено та знайшло своє підтвердження, виходячи зі змісту апеляційної скарги відповідача, що він офіційно не працевлаштований, однак фактично працює, а відтак має певний, хоч і нерегулярний, мінливий дохід.

Відповідач не довів неможливість сплачувати ним аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей у розмірі, визначеному судом.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неможливості сплачувати по 1600 грн на кожну дитину щомісячно не знайшли свого підтвердження, оскільки не доведені відповідачем.

Доказів існування обставин, що мають істотне значення для врахування судом при визначенні розміру аліментів у сумі, яку просить у своїй апеляційній скарзі встановити відповідач , матеріали справи не містять.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову щодо стягнення аліментів на утримання дітей у визначеному судом розмірі, який є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей сторін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384,389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий

Судді