Провадження номер № 2/0186/136/19
Справа № 186/239/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м.Першотравенськ

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої - судді Янжули С. А.

при секретарі Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

11 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

06 березня 2019 року надав суду уточнену позовну заяву.

В обґрунтування уточненого позову зазначає, що 23 листопада 2015 року відповідач взяв у нього в борг 5 400 доларів США, які зобов`язався повернути до кінця листопада 2016 року.

Відповідач суму позики не повертає, ухиляється від її повернення й до цього часу.

Зазначені обставини підтверджуються доданою до позовної заяви, складеною відповідачем власноруч та підписаною у присутності двох свідків, розпискою від 23 листопада 2015 року, згідно якої, відповідач зобов`язувався повернути позивачу позику суми коштів в розмірі 5 400 доларів США до кінця листопада 2016 року.

Станом на 28 січня 2019 року, згідно офіційного курсу НБУ 1 долар США до курсу гривні становить 27,82 гривень (роздруківка із офіційного сайту Національного банку України про офіційний курс гривні щодо іноземних валют - додається).

Таким чином, сума боргу за розпискою в розмірі 5 400 доларів США станом на 28 січня 2019 року становить 150 288,00 гривень.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернутипозикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договорупозики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 діючого Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

До сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

З 01 грудня 2016 року по 28 січня 2019 року пройшло 789 днів.

Розрахунок інфляційних нарахувань на суму боргу з урахуванням індексів інфляції з 01 грудня 2016 року по 28 січня 2019 року включно.

Встановлює коефіцієнт, добуток на який визначить загальну суму боргу з урахуванням індексу інфляції:

(100,9*101,1*101,0*101,8*100,9*101,3*101,6*100,2*99,9*102,0*101,2*100,9*101,0*101,5*

100,9* 101,1*100,8* 100,0* 100,0*99,3* 100,0* 101,9* 101,7* 101,4* 100,8) : 100 = 1,26

Встановлює загальну суму боргу з урахуванням індексу інфляції шляхом добутку суми боргу на коефіцієнт встановлений вище:

150 288,00 х 1,26 = 189 362,88 грн.

Встановлює розмір інфляційних нарахувань на суму боргу:

189 362,88 - 150 288,00 = 39 074,88 грн.

Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: сума боргу х 3% х кількість прострочених днів платежу : 365 (кількість днів у році): 100%

150 288,00 х 3% х 789 : 365 : 100% = 9 746,07 грн.

Всього :

заборгованість за тілом позики: 150 288,00 грн.;

інфляційні нарахування на суму боргу: 39 074,88 гри.;

З % річних від простроченої суми боргу: 9 746,07 грн.

Просить суд стягнути з відповідача на його користь борг по позиці в розмірі 199 108,95 гривень, з яких 150 288,00 гривень заборгованість по позиці, 39 074,88 гривень інфляційні нарахування на суму боргу, 9 746,07 гривень 3% річних від простроченої суми боргу, стягнути судові витрати по справі.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, просить їх задовільнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, зазначив, що його інтереси представляє представник - адвокат Меркулова Т.П.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З даних положень цивільного закону слідує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця.

Згідно ч.1 ч.2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного зобов`язання щодо першої сторони.

Сторони є вільними в укладені договору, визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено ст. 627 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.2, ч.3 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 6- 1662цс17, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу, зміст та обов`язкові умови укладеного договору, незважаючи на найменування, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно розписки від 23 листопада 2015 року - « я, ОСОБА_3 должен денежную сумму в размере 5 400 доларов США ОСОБА_4 . Указанную суму обзуюсь отдать после продажи торгового павильона, принаджежащего моей матери. Окончательный строк погашения долга ноябрь 2016г. Я, ОСОБА_4 . с указаной суммой согласен».

З даної розписки слідує, що відповідач ОСОБА_2 не отримував від позивача ОСОБА_1 грошових коштів у борг, а ОСОБА_5 не передавав грошові кошти ОСОБА_6 .

Основною істотною умовою договору позики, згідно ст. 1047 ЦК України, є передача позикодавцем грошових коштів у власність позичальнику та обов`язок позичальника повернути суму позики.

Розписка від 23 листопада 2015 року не містить факту передавання грошей від позикодавця позичальнику. Вказана розписка була укладена за таких обставин. У володіння позивача та ОСОБА_7 знаходився торгівельний павільйон по АДРЕСА_1 . Відповідач мав намір придбати вказаний торгівельний павільйон. Між володільцями вказаного павільйону та відповідачем була досягнута домовленість про продаж вказаного павільйону за 40 000 грн. Після придбання вказаного павільйону, відповідач часткового розрахувався з володільцями павільйону. Потім, було виявлено, що павільйон в експлуатацію не було введено і відповідач вимушений був вирішувати питання про оформлення документів щодо вводу павільйону в експлуатацію, оформлення документів на земельну ділянку, на якій розташований вказаний павільйон для подальшої реєстрації права власності на вказаний павільйон. Між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість, що залишок коштів за придбання павільйону будуть передані позивачу після оформлення належних документів. Однак, оформити документи на павільйон відповідачу не вдалось, вказаний павільйон був проданий ОСОБА_8 ( він у розписці зазначений як свідок), який вже самостійно оформляв документи на вказаний павільйон у свою приватну власність. Вказані події відбувались у період часу з 2006 року по 2011 рік.

Отже, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини за договором купівлі - продажу, згідно положень ст. 655, ст. 656 ЦК України. Ніяких грошових коштів як позику, позивач не передавав відповідачу.

У розписці від 23 листопада 2015 року вказано про існування боргу відповідача перед позивачем станом на дату складання розписки, який фактично виник з 2006 року, після укладення договору купівлі - продажу торгівельного павільйону.

У розписці вказано, що ОСОБА_1 згоден з сумою, зазначеною відповідачем. З чого слідує, що позивач не надав позику, а погодив суму боргу, яку вказав відповідач. Розписка була написана на вимогу позивача, після спливу вже тривалого часу з моменту придбання павільйону та продажу його ОСОБА_8 Відповідач заперечував проти визначення в розписці суми в доларах США, оскільки між позивачем та відповідачем була досягнута попередня домовленість про продаж павільйону за гривню в сумі 40 000. Проте, позивач наполягав на тому, що на час продажу павільйону його вартість становила еквівалент 5 тис. доларів США, тому відповідач повинен написати саме суму в доларах США, і саме з цією сумою і був згодний позивач, що вказано у розписці, але вказана на вимогу позивача сума не відповідала станом на 2015 рік вартості павільйону. Позивачу були достовірно відомо про дані обставини, проте у позові позивач про них не зазначив, а зазначив те, що, нібито, відповідач отримав кошти за договором позики, що не відповідає фактичним обставинам справи. Враховуючі дійсні обставини, за яких була складена розписки від 23 листопада 2015 року, відповідач не визнає позов про стягнення грошових коштів за договором позики.

При складенні 23 листопада 2015 року боргової розписки, фактичної передачі грошових коштів у власність відповідача не відбулося, позивач таким чином бажав забезпечити виконання боргового зобов`язання за договором купівлі - продажу торгівельного павільйону. Крім того, відповідач зазначає, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення інфляційних втрат, оскільки застосування індексу інфляції можливе лише до грошових зобов`язань, визначених у національній валюті - гривні. Оскільки відповідач є інвалідом другої групи внаслідок трудового каліцтва, він звільнений від судових витрат. Тому вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат в розмірі 1 991,09 грн. не підлягає задоволенню.

Просить в задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, що підтверджується написаною відповідачем 23 листопада 2015 року розпискою наступного змісту: "Я, ОСОБА_3 должен денежную сумму в размере 5 400 долларов США ОСОБА_9 . Указанную сумму обязуюсь отдать после продажи торгового помещения, принадлежащего моей матери. Окончательный срок погашения долга ноябрь 2016 года. Свидетели: Мошник Ю.И. и ОСОБА_10 " Позивач в розписці зазначив: "Я, ОСОБА_9 с указанной суммой согласен".

Копія розписки міститься в матеріалах справи.

Докази про сплату ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 будь-яких коштів по вищезазначеному договору позики на час постановлення рішення в матеріалах справи відсутні.

Представник відповідача у відзиві на позов зазначає, що із змісту самої розписки вбачається, що 23 листопада 2015 року позивач не позичав відповідачу грошових коштів у розмірі 5 400 доларів США, позивач не надав суду будь-якого документу, який би підтвердив передання ним грошей відповідачу, а також не довів суду, що зазначена в розписці сума грошей є позикою.

Проте з даними доводами суд не може погодитися, оскільки, згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанова ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14).

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

З матеріалів справи вбачається, що строк повернення позики згідно розписки від 23 листопада 2015 року визначений, а саме: до листопада 2016 року включно.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів (Правова позиція ВСУ у справі №6-1967цс15).

Судом встановлено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлена наявність між сторонами позикових відносин, які підтверджуються наявною у позивача розпискою, що підтверджує як факт отримання відповідачем коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти позивачу до грудня 2016 року.

Отже, зазначена розписка є належним доказом, що підтверджує боргові зобов`язання, а правовідносини, які виникли між сторонами, є правовідносинами, що виникли з договору позики.

Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року в справі №309/3458/14-ц.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Після закінчення строків повернення сум боргу, тобто після листопада 2016 року, відповідач борг не повернув, чим порушив умови договору. Таким чином, вимоги позивача в даній частині позовних вимог є обґрунтованими.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-284цс17 від 01 березня 2017 року.

Згідно ч.2 ст.533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Станом на 28 січня 2019 року, Національним банком України встановлено офіційний курс гривні до долару США в розмірі 27.82 гривень за 1 долар США, відтак сума боргу відповідача перед позивачем за договором позики від 23 листопада 2015 року становить: 150 288,00 гривень.

Посилання представника відповідача на те, що між сторонами виникли правовідносини за договором купівлі-продажу торгового павільйону, а не за договором позики, що відповідач сплатив позивачу частину грошових коштів за вказаний павільйон, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки на підтвердження цих посилань відповідачем надано копії договорів купівлі-продажу від 29 вересня 2006 року, згідно яких, ОСОБА_7 продала ОСОБА_2 1/2 частку торгівельного павільйону " ОСОБА_11 АДРЕСА_2 за 20 000,00 гривень, та ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 . 1/2 частку торгівельного павільйону " ОСОБА_11 АДРЕСА_2 за 20 000,00 гривень. У вказаних договорах в п.3.2 зазначено, що сторони погодили термін оплати товару: до підписання дійсного договору та погодили ціну товару, зокрема вартість 1/2 частки павільйону, що належить позивачу становила 20 000 гривень, а розписка про своє боргове зобов`язання перед ОСОБА_1 відповідач склав 23 листопада 2015 року та зазначив про суму боргу в 5 400 доларів США. В розписці ніяких застережень про те, що ця сума за торгівельний павільйон, придбаний у 2006 році, не міститься. Доказів того, що відповідач сплатив на користь позивача частину боргу також суду не надано.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 23 листопада 2015 року в розмірі 150 288,00 гривень.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу з урахуванням індексу інфляції, суд приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 03 липня1991року «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі 6-36736вов10). Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні.

За таких обставин, оскільки предметом договору позики є іноземна валюта, яка індексації не підлягає, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляції за період прострочення у розмірі 1 404,56 доларів США, що становить 39 074,88 гривень задоволенню не підлягає.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з 01 грудня 2016 року по 28 січня 2019 року в розмірі 9 746,07 гривень, то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.

Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 5 400 доларів США, що становить 150 288,00 гривень, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме: з 01 грудня 2016 року до 28 січня 2019 року, кількість днів становить 789 днів, помноженого на 3%, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто, 5 400 доларів США х 789 днів х 3 : 100 : 365 = 350,19 доларів США, що еквівалентно 9 742,19 гривень (а не 9 746,07 гривень, як вказує позивач), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за подання до суду позовної вимоги майнового характеру фізичною особою.

Ціна позову, заявлена позивачем, становить 199 108,95 гривень, за що сплачено судовий збір в розмірі 1 991,09 гривень, задоволено позовні вимоги на суму 160 030,19 гривень, що становить 80% від заявленого, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1 592,88 гривень, що становить 80% від сплаченого.

Однак, враховуючи, що відповідач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААБ №215824 від 12 квітня 2019 року, то судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок держави.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 258, 263, 264-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 559,625,1047-1049 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 23 листопада 2015 року в розмірі 160 030 (ста шістдесяти тисяч тридцяти) гривень 19 копійок, з яких: 150 288,00 гривень сума боргу та 9 742,19 гривень - 3% річних від простроченої суми боргу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений ним при пред`явленні позову до суду в сумі 1 592 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто дві) гривні 88 копійок, а решту судового збору залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Першотравенський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя: С.А.Янжула.