Дата документу 26.02.2019 Справа № 329/398/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 329/398/18
Провадження №22-ц/807/897/19
Головуючий в 1-й інстанції - Богослов А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарСеменчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року, ухвалене в смт. Чернігівка у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні, володінні і розпорядженні житловим будинком та виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод, які створює відповідач у володінні, користуванні і розпорядженні житловим будинком шляхом виселення відповідача. Позивач свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний будинок належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.01.2018. У житловому будинку, як член сім'ї колишнього померлого власника та спадкодавця зареєстрована та проживає відповідач. Проживання та реєстрація відповідача суперечить волі позивачки та створює перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні будинком. Відповідач не належить до кола власників або членів сім'ї власника, постійно вчиняє сварки і конфлікти з позивачем та членами її сім'ї, знищує будинок, зокрема б'є шифер на даху, збиває штукатурку, обриває електричні дроти і таке інше, що створює неможливі умови проживання. У зв'язку із викладеним просить виселити відповідача з належного їй на праві власності будинку.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні, володінні і розпорядженні житловим будинком шляхом виселення, задоволено повністю. Усунуто перешкоди ОСОБА_6 у користуванні, володінні та розпорядженні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., витрати на професійну правничу допомогу в суму 25440 (двадцять п'ять тисяч чотириста сорок) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, апелянт не має іншого житла, будинок АДРЕСА_1 єдине місце її проживання, тому виселення з займаного приміщення є порушенням її конституційного права та житло. Сума судового збору стягнута з скаржника безпідставно, оскільки ОСОБА_5 є особою з інвалідністю І групи, а сума витрат на правничу допомогу безпідставно завищена і недоведена.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_6 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з'ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування. В зв'язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.01.2018 ОСОБА_6 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 який належав її батькові ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31.01.2018 НОМЕР_1. Дані щодо реєстрації права власності на будинок внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 31.01.2018, що також підтверджується відповідним витягом з Реєстру від 31.01.2018.

Відповідачка є матір'ю позивача, проживає та зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 з 1962 року, що підтверджується витягом з будинкової книги, а також копією паспорта громадянина України на ім'я ОСОБА_5

Позивач з 31.03.1982 зареєстрована та проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2, що підтверджується копією паспорта громадянина України на ім'я ОСОБА_6 Між сторонами у справі виникають постійні сварки і конфлікти, що порушує права позивача у користуванні, володінні та розпорядженні належним майном.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача щодо права на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися приватною власністю, а саме будинком, порушені і в даному випадку позов підлягає задоволенню повністю.

З вказаними висновками суду першої інстанції неможливо погодитись виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.

Гарантуючи захист права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них (ст.ст. 379, 380 ЦК ).

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час та спосіб в тому числі і шляхом виселення.

Аналогічна Правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-709цс16 в Постанові від 16.11.2016 року.

За ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Відповідачка у справі була членом сім'ї попереднього власника будинку - свого чоловіка, і є членом сім'ї ОСОБА_6, оскільки є її матір'ю.

Суд при ухваленні рішення, не надав взагалі оцінку співмірності виселення відповідачки і захисту права власності позивачки, яка має у користуванні інше житло, де постійно мешкає та зареєстрована.

При цьому відповідач фактично вселилась до спірного будинку разом з чоловіком, придбавши його в шлюбі, багато років там проживала, після смерті чоловіка відмовилась від своєї частки у спірному майні на користь позивачки.

Відповідач є особою з інвалідністю І групи, ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто має похилий вік (повних 75 років), в користуванні не має іншого житлового приміщення, і її виселення фактично призведе до загрози її існуванню та життю.

У зв'язку з викладеним, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати повністю та ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 в повному обсязі, втому числі і щодо стягнення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., та витрат на професійну правничу допомогу в суму 25440 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні, володінні і розпорядженні житловим будинком та виселення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков