Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 759/17065/15-ц

провадження № 61-11707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (далі - ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»), в якому, з урахуванням уточнень, просив скасувати наказ від 21 жовтня 2015 року № 281-К про його звільнення; поновити його на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; компенсувати втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що дисциплінарних проступків він не вчиняв, трудову дисципліну не порушував та належним чином виконував усі свої посадові обов`язки. Стверджував, що незаконне звільнення завдало йому моральних страждань і позбавило впевненості у завтрашньому дні.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано наказ від 21 жовтня 2015 року № 281 ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості». Стягнуто з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн. Стягнуто з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був звільнений з роботи неправомірно, оскільки дисциплінарні стягнення, які були на нього накладені, і на підставі яких був виданий наказ про його звільнення, скасовані.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь ОСОБА_1 96 620,68 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» на користь держави судовий збір у розмірі 1 453,41 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі, апеляційний суд виходив із того, що висновок суду про неправомірність звільнення позивача в повній мірі відповідає наявним у матеріалах справи доказам та вимогам закону. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди і стягнення судового збору та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розміру відшкодування моральної шкоди не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не з`ясував та не витребував довідку про розмір заробітної плати позивача за попередні два місяці до дня його звільнення. Також суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди однією сумою, що суперечить вимогам частини другої статті 235, статті 237-1 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2017 року ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 березня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є необґрунтованим, оскільки суд не з`ясував обставин про час, з якого позивач став до нової роботи, та про отримання ним заробітної плати; не надав належної оцінки тій обставині, що відповідно до наказу ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 04 вересня 2015 року № 230-К останнім днем роботи позивача на посаді у разі його поновлення за рішенням суду мало бути 09 листопада 2015 року, внаслідок чого час вимушеного прогулу позивача має обчислюватись саме із цієї дати; не надав юридичної оцінки доводам заявника, викладеним в апеляційній скарзі, про те, що на момент розгляду справи колишня посада позивача була скорочена, внаслідок чого його поновлення на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації здійснити неможливо. Також заявник стверджує, що суд апеляційної інстанції визначив розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, не врахувавши роз`яснення викладені в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Крім того, заявник вказує на те, що при винесенні оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції не навів розрахунку та не визначив порядок оподаткування стягнутої із нього суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд апеляційної інстанції вийшов з межі позовних вимог, оскільки позивач у своїй позовній заяві не визначав конкретної суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу чи періоду її стягнення. Апеляційний суд протиправно відхилив клопотання заявника про забезпечення доказів та не виніс ухвалу за результатами його розгляду.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли доповнення до указаної касаційної скарги ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», в яких заявник зазначив, що згідно з відомостями з електронної декларації ОСОБА_1 від 08 квітня 2017 року він займає посаду начальника метрологічного нагляду Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві та отримав доходи за місцем роботи у розмірі 35 667,00 грн.

Від інших учасників справи не надходило заперечень на касаційну скаргу ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи № 759/17065/15-ц із Святошинського районного суду м. Києва та надано учасникам справи строк для подання заперечень на касаційну скаргу до 21 липня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України)

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року провадження № 61-11707ск18 призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що наказом від 16 жовтня 2015 року № 273-К ОСОБА_1 за порушення підпункту «а» пункту 5.5 Правил внутрішнього трудового розпорядку ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» оголошено догану.

Наказом від 16 жовтня 2015 року № 274-К ОСОБА_1 оголошено догану за порушення строків виконання документів відповідно до пункту 192 Інструкції з діловодства ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», затвердженої наказом ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 11 грудня 2014 року № 152.

Наказом від 21 жовтня 2015 року № 281-К ОСОБА_1 звільнено з роботи за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України (у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, накази т.в.о. генерального директора ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 16 жовтня 2015 року № 273-К та № 274-К «Про дисциплінарні стягнення» скасовані.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно з частинами першою та другою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, визначено, що середній заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя він має право вимагати від власника або уповноваженого ним органу відшкодування моральної шкоди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині скасування наказу відповідача про звільнення позивача та поновлення його на роботі, апеляційний суд правильно виходив із того, що висновок суду про неправомірність звільнення позивача в повній мірі відповідає наявним у матеріалах справи доказам та вимогам закону, і при цьому обґрунтовано врахував, що дисциплінарні стягнення, які були накладені на позивача, і на підставі яких відповідачем був виданий наказ про його звільнення, скасовані рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2016 року, що набрало законної сили.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди і стягнення судового збору, апеляційний суд правильно виходив із того, що суд першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розміру відшкодування моральної шкоди не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не з`ясував та не витребував довідку про розмір заробітної плати позивача за попередні два місяці до дня його звільнення. Також суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди однією сумою, що суперечить вимогам частини другої статті 235, статті 237-1 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Ухвалюючи нове рішення у справі, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями частини другої статті 235 КЗпП України, правильно обчислив середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу та стягнув його.

Також суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, врахувавши тяжкість та тривалість моральних страждань позивача та керуючись засадами розумності, виваженості і справедливості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки частина третя статті 117 КЗпП України, якою передбачалося зменшення розміру середнього заробітку на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи, виключена на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», а зміст цієї норми роз`яснено у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», то безпідставними є посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції визначив розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, не врахувавши роз`яснення, викладені в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Суд апеляційної інстанції правильно визначив період нарахування позивачу середньої заробітної плати, а саме з моменту його звільнення до дати винесення рішення судом першої інстанції у цій справі (338 днів), та здійснив розрахунок її розміру.

Доводи заявника про те, що рішення апеляційного суду є необґрунтованим, оскільки суд не з`ясував обставин про час, з якого позивач став до нової роботи, та про отримання ним заробітної плати, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

Таким чином, у апеляційного суду не було необхідності з`ясовувати обставини про час, з якого позивач став до нової роботи, та про отримання ним заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час ухвалення рішення посада, яку обіймав позивач до звільнення, скорочена, були, предметом розгляду суду апеляційної інстанції та їм надана належна оцінка.

Зокрема, апеляційний суд правильно зазначив, що суд не має повноважень проводити звільнення працівника на іншій правовій підставі. Питання звільнення за скороченням штату з дотриманням процедури такого звільнення, передбаченої статтями 42, 43, 492 КЗпП України, належить до компетенції роботодавця.

Доводи касаційної скарги про те, що суд протиправно відхилив клопотання заявника про забезпечення доказів та не виніс ухвалу за результатами його розгляду, є необґрунтованими, оскільки не свідчать про помилковість вищевказаних висновків апеляційного суду по суті заявлених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що при винесенні оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції не навів розрахунку та не визначив порядок оподаткування стягнутої із відповідача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є безпідставними, оскільки суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційні скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик