ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 438/768/14-ц

провадження № 61-6632св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом: Бориславська міська рада Львівської області як орган опіки і піклування, прокуратура міста Борислава Львівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом: Бориславська міська рада Львівської області як орган опіки і піклування, Дрогобицька місцева прокуратура Львівської області, Бориспільська державна нотаріальна контора Львівської області, Бориславський міський сектор Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 24 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Посисень Л. М., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 серпня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Бакуса В. Я., Гірник Т. А., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

Доводи, викладені у позовних заявах

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з уточненим під час розгляду справи позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Бориславська міська рада Львівської області як орган опіки і піклування, прокуратура міста Борислава Львівської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком.

Посилалась на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зареєстровані у цьому ж будинку, проте не проживають у ньому більше двох років, не несуть витрат на його утримання, тому на підставі статті 405 ЦК України позивач за первісним позовом просила визнати їх такими, що втратили право користування будинком.

У березні 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись із зустрічним позовом, уточненим у лютому 2016 року, до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Бориславська міська рада Львівської області як орган опіки і піклування, Дрогобицька місцева прокуратура Львівської області, Бориспільська державна нотаріальна контора Львівської області, Бориславський міський сектор Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним і усунення перешкод у користуванні будинком.

Посилались на те, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На час його смерті спадкоємцями були ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_6 і син ОСОБА_7 , які фактично прийняли спадщину, оскільки вступили в управління спадковим майном.

ОСОБА_7 не встиг оформити право на спадщину після смерті батька та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його спадкоємцями стали дружина ОСОБА_2 та неповнолітні дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначали, що у жовтні 2012 року, після звернення ОСОБА_1 до них із позовом про визнання такими, що втратили право користування будинком, вони дізнались про те, що ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний будинок у цілому.

Враховуючи викладене і посилаючись на статті 528, 548, 549 ЦК Української РСР,ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_1 18 серпня 1997 року, та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити їм перешкоди у користуванні спірним будинком шляхом передачі ключів.

Позови об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 24 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, відмовлено.

Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року, видане ОСОБА_1 після смерті чоловіка ОСОБА_5 на спадкове майно - будинок АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перешкоди у користуванні жилими приміщеннями в будинку, надавши їм ключі від будинку і вхідної брами до будинку.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості. Суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності для ОСОБА_2 ., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 розпочався, коли ОСОБА_1 звернулась до них з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком, так як саме тоді вони дізнались про існування оспореного свідоцтва і про порушення свого права.

Кірда Л Є. , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 прийняли спадщину після ОСОБА_7 , який, у свою чергу, прийняв спадщину після батька ОСОБА_5 , оскільки доказів непроживання ОСОБА_7 у спірному будинку на час смерті його батька та неприйняття ним спадщини після батька у справі немає і сторонами не надано. За таких обставин ОСОБА_7 . відповідно до статей 529, 548, 549 Української РСР1963 року вважається таким, що прийняв спадщину, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - такими, що прийняли спадщину після ОСОБА_7 , тому вважаються співвласниками спірного будинку.

Щодо позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на встановлені обставини справи, він задоволенню не підлягає.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 серпня 2016 року рішення Бориславського міського суду Львівської області від 24 травня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та відмови у задоволенні позову ОСОБА_1

Доводи, викладені у касаційній скарзі

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні її позову, не врахували, що ОСОБА_7 не приймав спадщину після батька ОСОБА_5

Вказує, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з 2003 року відомо про те, що нею оформлено право власності на будинок у порядку спадкування, отже вони пропустили встановлений законодавством строк для подання позову на захист своїх прав. Натомість, вимоги первісного позову підтверджені належними та допустимими доказами щодо непроживання відповідачів у будинку тривалий час, тому суди помилково не задовольнили її позов.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 23 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На час смерті ОСОБА_5 в будинку були зареєстровані його дружина ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_6 і ОСОБА_12 та син ОСОБА_7

ОСОБА_7 з дружиною ОСОБА_2 та малолітніми дітьми ОСОБА_3 і ОСОБА_4 постійно проживали у спірному будинку, у тому числі на час відкриття спадщини.

Таким чином, спадкоємцями за законом після ОСОБА_5 були його дружина ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_6 і ОСОБА_12 та син ОСОБА_7 .

Зі спадкової справи № 185/97 щодо майна ОСОБА_5 , заведеної Бориславською державною нотаріальною конторою Львівської області 17 липня 1997 року, суди встановили, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулась ОСОБА_1

У заяві про прийняття спадщини ОСОБА_1 зазначила, що, крім неї, спадкоємцями є діти померлого - дочки ОСОБА_6 і ОСОБА_12

ОСОБА_12 та ОСОБА_6 подали заяви про відмову від спадщини. Дані про те, що державним нотаріусом встановлювались відомості про наявність інших спадкоємців, зокрема сина ОСОБА_7 , та повідомлення його про заведення спадкової справи, у спадковій справі відсутні.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На день смерті з ним постійно проживали дружина ОСОБА_2 і дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Оскільки спадщина після ОСОБА_5 відкрилася до 1 січня 2004 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню чинні на час їх виникнення положення ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини та визначення кола спадкоємців за законом.

Згідно зі статтями 525, 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно з вимогами пункту першого частин першої та частини другої статті 549 ЦК Української РСРвизнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 526 ЦК Української РСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Статті 66, 67 Закону України «Про нотаріат» у редакції Закону, чинній на час видачі оспорюваного свідоцтва, передбачали, що на майно, яке переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна (стаття 68 Закону України «Про нотаріат» у тій же редакції).

Визнаючи свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року недійсним, суди правильно виходили з того, що ОСОБА_7 на день смерті батька ОСОБА_5 постійно проживав із ним у спірному будинку, тому спадщину після батька прийняв фактично, а його спадкоємці - дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - фактично прийняли спадщину після нього, оскільки проживали з ним на день смерті. За вказаних обставин, враховуючи наявність у ОСОБА_5 іншого спадкоємця - ОСОБА_7 , суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок АДРЕСА_1 у цілому.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд правильно виходив з того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як спадкоємці ОСОБА_7 з дня відкриття спадщини вважаються співвласниками спірного будинку, тому мають право користування ним, з огляду на що їх вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком обґрунтовані, а для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання відповідачів за первісним позовом такими, що втратили право користування спірним будинком, правові підстави відсутні.

Викладені у касаційній скарзі доводи щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій законодавства, яке регулює позовну давність, були предметом оцінки апеляційного суду і правильно відхилені у зв`язку з їх безпідставністю.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені вимоги закону, суди дійшли правильного висновку про те, що позивачами за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не пропущено строк звернення до суду з позовом з урахуванням того, що останні не знали про порушення своїх прав через отримання відповідачем ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину - спірний житловий будинок - у цілому і про таке дізнались тоді, коли ОСОБА_1 звернулась до них із позовом про визнання їх такими, що втратили право користування цим будинком.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 могли дізнатись про порушене право при здійсненні перереєстрації у житловому будинку внаслідок зміни прізвища та під час реєстрації у цьому будинку своїх дітей, відхиляються касаційним судом, оскільки будинкова книга не є правовстановлюючим документом і не містить інформації про перехід та оформлення права власності, у тому числі на весь будинок.

Твердження заявника про те, що обізнаність відповідачів за зустрічним позовом про існування оспорюваного свідоцтва про право на спадщину з 2003 року підтверджується поясненнями, які вони надали у ході розгляду справи, касаційний суд відхиляє.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Стаття 62 ЦПК України у тій же редакції визначає, що сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не були допитані судом як свідки щодо обставин, за яких вони дізналися про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 серпня 1997 року. Пояснення, надані учасниками справи у судовому засіданні, у розумінні зазначених положень цивільного процесуального законодавства не є доказами.

Інших доказів щодо обізнаності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про порушення їх прав саме з 2003 року та підстав для задоволення заяви про застосування позовної давності ОСОБА_8 не надано.

Фактично доводи заявника зводяться до переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час касаційного перегляду справи, оскільки в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у Державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний