233 № 233/4495/18
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
20 лютого 2019 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мартиненко В. С.
за участю секретаря судового засідання Ліман С.М.,
позивача ОСОБА_1,
представника органу опіки та піклування Карпушина В.С.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Костянтинівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом звернулась ОСОБА_1, в якому просила визнати її дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та неповнолітню онуку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком № АДРЕСА_1. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що позивач є власником вказаного будинку. Відповідачі виїхали за межі України в 2011 році до м. Алушти Автономної Республіки Крим, де ОСОБА_3 має постійне місце роботи, а онука навчається у школі. Крім того, 19 липня 2014 року відповідач ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із громадянином Російської Федерації. Позивач вважає, що вказані обставини свідчать про те, що повертатися до м. Костянтинівка з метою проживання відповідачі наміру не мають. Відповідачі не сплачують за комунальні послуги. Вказані обставини перешкоджають позивачу отримати житлову субсидію.
Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Костянтинівської міської ради надав висновок щодо розв'язання вказаного спору, в якому зазначив про те, що не заперечує проти визнання неповнолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, оскільки неповнолітня дитина проживає з матір'ю в іншому місті, де має постійне місце проживання та відвідує шкільний заклад, а отже права дитини порушені не будуть.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4, в судове засідання повторно не з'явилась, про дату, час і місце його проведення повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила, клопотання про розгляд справи за її відсутності та відзив на позов не надала.
Представник Органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Костянтинівської міської ради Карпушин В.С. в судовому засіданні не заперечував проти визнання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на обставини, викладені у відповідному висновку.
Ухвалою Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 20.02.2019 р. без виходу до нарадчої кімнати із занесенням її до протоколу судового засідання судом постановлено провести заочний розгляд справи.
З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази подані на їх підтвердження, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21 липня 2004 року, виданим державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори Сівяковою Г.П., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Костянтинівським міським бюро технічної інвентаризації 23.07.2004 р. за № 4231042, копії яких додані до матеріалів справи. За вказаною адресою позивач має зареєстроване місце проживання, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорту громадянина України.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відомостями, наданими Відділом реєстрації Костянтинівської міської ради за вих. № 3470/09, №3471/09 від 28.09.2018 р., домовою книгою для прописки громадян, копія якої надана позивачем.
Судом оглянуто висновок Костянтинівського ВП Бахмустького ВП ГУ НП в Донецької області, яким встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_3 та її неповнолітня дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, не проживають за адресою: АДРЕСА_1, з 2011 року.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надала показання про те, що вона є знайомою позивача та періодично відвідує її за адресою її проживання. Відповідач ОСОБА_3, яка є дочкою позивача, та онука ОСОБА_4 приблизно 7-8 років тому покинули спірне житлове приміщення.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила про те, що вона є сусідкою позивача, та часто бачить позивача за місцем її проживання. Відповідач ОСОБА_3 є дочкою позивача, а ОСОБА_4 онукою. Приблизно 6-7 років тому вони поїхали з міста, з того часу не приїжджають, а позивач проживає одна. Відповідач ОСОБА_3, яка є дочкою позивача, та онука ОСОБА_4 приблизно 7-8 років тому покинули спірне житлове приміщення.
Суд не бере до уваги довідку Управління з адміністративно-господарському забезпеченню адміністрації міста Алушти міського округу Алушта від 29.05.2018 року за № 08 щодо підтвердження місця роботи відповідача ОСОБА_3 у вказаній установі з 23 жовтня 2015 року, довідку Маломаякської школи м. Алушти від 30.05.2018 р. за № 01-36/25 щодо підтвердження місця навчання відповідача ОСОБА_4 в зазначеному навчальному закладі, копію свідоцтва серії І-АП № 170216 про шлюб відповідача ОСОБА_3 із громадянином Російської Федерації ОСОБА_9, укладений 19 липня 2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Алуштинського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, як недопустимі докази, оскільки відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч.1). За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї (ч.2).
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком № АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивачем було доведено факт відсутності в спірному будинку відповідача ОСОБА_3 без поважних причин понад один рік.
Проте вимоги позивача щодо визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, задоволенню не підлягає, оскільки позивачем залишилось недоведеним те, що вказаний член сім'ї був відсутній понад один рік без поважних причин.
Згідно з статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, на час виїзду разом із матір'ю до Автономної Республіки Крим не досягла 14 років - віку, з якого фізична особа вільно обирає собі місце проживання. Наразі без супроводу батьків вона не може самостійно перетнути лінію розмежування з окупованою територією та повернутися проживати за адресою зареєстрованого місця проживання, оскільки такого права дитина набуває в 16 років.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що відсутність неповнолітньої дитини ОСОБА_4 у спірному житловому приміщені зумовлена поважними причинами, що перешкоджає визнанню її такою, що втратила право користування ним.
Висновки суду відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 21 лютого 2018 року у справі 296 /2411/16-ц та від 04.07.2018 року у справі 711/4431/17.
За наведених обставин суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, що відповідає вимогам, передбаченим ч. 6 ст. 19 СК України.
Разом з тим, враховуючи мету звернення позивача до суду із вказаним позовом, доцільно буде зазначити наступне.
Згідно з абз. 5, 6, 7 пункту 9 Постанови КМ України від 21 жовтня 1995 р. № 848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» кількість членів домогосподарства визначається на початок місяця, з якого призначається житлова субсидія. У разі коли у складі домогосподарства кількість фактично проживаючих зареєстрованих членів домогосподарства є меншою за кількість членів домогосподарства, зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку), за рішенням комісії соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування розраховуються на фактично проживаючих зареєстрованих за даною адресою членів домогосподарства. Рішення комісії в такому випадку приймається з урахуванням норм, зазначених в абзаці ?одинадцятому пункту 7 цього Положення. За рішенням комісії доходи членів домогосподарства, які зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично за даною адресою не проживають, в сукупний дохід домогосподарства не враховуються. Рішення комісії в такому випадку приймається з урахуванням норм, зазначених в абзаці одинадцятому пункту 7 цього Положення, і не може поширюватися на випадок, визначений в абзаці третьому цього пункту (за винятком осіб, які вважаються безвісно відсутніми за рішенням суду або мають правовий статус осіб, зниклих безвісти).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням позову з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 704,80 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 259, 264-265, 273, 280-282, 354, п.п.15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Костянтинівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком № АДРЕСА_1.
В задоволенні позовних вимог в частині визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком № АДРЕСА_1 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704 (семисот чотирьох) гривень 80 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Дата складання повного тексту рішення - 01 березня 2019 року.
Суддя