Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.05.2019 Справа №607/23137/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Грицака Р.М.

за участю секретаря Храпак М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, - ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 46830 грн. - за період з жовтня 2017 року по жовтень 2018 року та 1800,03 грн. інфляційний нарахувань на заборгованість по заробітній платі. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що на підставі трудового договору №490 від 19 січня 2007 року, який укладений між нею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 вона працює менеджером зі збуту в магазині «Німецькі кухні», що знаходиться в ТРЦ «Подоляни» в м. Тернополі. Згідно з п. 3 зазначеного трудового договору відповідачка зобов`язана виплачувати їй заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати. Проте, починаючи з жовтня 2017 року відповідачка не виконує свого обов`язку по виплаті заробітної плати, внаслідок чого станом на день подання цього позову заборгованість по заробітній платі становить 46830 грн. Сума інфляційний нарахувань на заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року, станом на день подання позову, становить 1800,03 грн. Оскільки відповідачка добровільно не виконує свого обов`язку по виплаті належної їй заробітної плати, що стало підставою для звернення до суду із позовом.

Ухвалою суду від 13 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

29 листопада 2018 року судом проведено заміну відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на належного відповідача фізичну особу ОСОБА_4 , оскільки згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 24.10.2017 було здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 (номер запису НОМЕР_1 ). Відповідач ОСОБА_4 11.01.2019 року подала суду відзив на позовну заяву в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі за безпідставністю. В обґрунтування своїх заперечень проти позову вказує на те, що відповідно до вимог КЗпП України, ФОП ОСОБА_4 , 15.08.2017 року було прийнято Наказ - попередження працівників про те, що здійснюється скорочення штату працівників через ліквідацію підприємця та після закінчення 2-х місячного терміну працівники будуть звільнені з роботи по ч. 1. Ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_1 від підпису відмовилась, хоча про такий наказ була повідомлена. 23 жовтня 2017 року ФОП ОСОБА_4 , було прийнято наказ «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємця ФОП ОСОБА_4 ». Зазначеним Наказом визначено, що ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 звільнено з 24 жовтня 2017 року у зв`язку з ліквідацією підприємця п. 1 ст. 40 КЗпП України. З даним наказом були ознайомленні всі працівники в тому числі ОСОБА_1 , однак остання знову відмовилась від підпису в такому. 24.10.2017 року ФОП ОСОБА_4 зареєструвала припинення підприємницької діяльності. Всі передбачені законодавством дії щодо завчасного попередження про вивільнення працівників, було виконано, жодних порушень законодавства про працю щодо звільнення працівників зі сторони ФОП ОСОБА_4 не було. Твердження позивача про наявність заборгованості по заробітній платі в розмірі 46 830 грн. вважає такими, що не відповідає дійсності, оскільки нормами законодавства про працю чітко передбачено виплату заробітної плати за виконану роботу, а позивач по справі з моменту звільнення (наказ від 24.10.2017 року) жодного дня не працювала у відповідача. З огляду на вищезазначене вважає, що поданий ОСОБА_8 .JI. позов є безпідставний та до задоволення не підлягає, оскільки звернення із позовною вимогою про стягнення заробітної плати можливе тільки в разі порушення трудового законодавства щодо невиплати такої за виконану роботу.

13.01.2019 року позивач ОСОБА_1 подала суду відповідь на відзив в якому вказує на те, що 15.08.2017 її ніхто не ознайомлював із наказом-попередженням про скорочення посади та подальше звільнення. Також її ніхто не ознайомлював і з наказом від 23 жовтня 2017 року. З 23 жовтня по 01 листопада 2017 року вона перебувала на лікарняному, що підтверджує листок непрацездатності серія АДР №293758. Однак, відповідачка без пояснення причин, відмовилася приймати в неї даний листок непрацездатності. Вважає, що накази, на які посилається Відповідачка від 15.08.2017 та від 23.10.2017 є підробленими, та на час яким вони датовані їх не існувало. Відповідачка не представила суду доказів виплати звільненим працівника вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку (в порядку статті 44 КЗпП України), грошової компенсації невикористаних відпусток (ст. 83 КЗпП України),видачі звільненим працівникам належно оформлених трудових книжок і проведення з працівниками розрахунків. Тому, відсутність таких документів свідчить, що звільнення працівників відбулося з порушенням чинного законодавства. Також вважає такими, що не відповідають дійсності ствердження Відповідачки про те, що магазин Німецькі кухні», що в ТЦ «Подоляни» в м. Тернополі припинив свою роботу 24 жовтня 2017 року, оскільки магазин працює по теперішній час. Відносно тверджень Відповідачки, про те, що після 24.10.2017 вона жодного дня не працювала зазначає, що із жовтня 2017 року Відповідачка, із незрозумілих для неї причин, повністю припинила із нею спілкуватися. На будь-які спроби вияснити у чому ж справа Відповідачка не реагувала. Відповідачка та її чоловік - ОСОБА_9 стали безпричинно перешкоджати їй у перебуванні на своєму робочому місці. Так, 12 вересня 2018 року, чоловік Відповідачки - ОСОБА_9 силою її виштовхав із магазину, в результаті чого завдав їй тілесних ушкоджень. З цього приводу, в цей же день, я звернулася із заявою до Відділення поліції. За моєю скаргою було розпочато кримінальне провадження №0002677 від 12 вересня 2018 року.

30.01.2019 року позивач подала суду заяву про уточнення позовних вимог згідно якої просить стягнути з ОСОБА_4 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2017 року по день винесення судового рішення, відповідно до статті 241-1 КЗпП України, яка передбачає можливість такого стягнення коштів у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Микитович М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив та заяві про уточнення позовних вимог, просять позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Никитюк Р.І. в судовому засіданні позову не визнав та просить відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов. Також просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 5000 грн. витрат на правничу допомогу.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

19 січня 2007 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Трудовий договір № 490, відповідно до умов якого позивач була прийнята на роботу на посаду менеджера із збуту з розміром мінімальної заробітної плати на місяць.

27 липня 2011 року ОСОБА_1 було змінено прізвище із « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_2 від 27 липня 2011 року.

15.08.2017 року ФОП ОСОБА_4 , було прийнято Наказ - попередження, відповідно до якого: ФОП ОСОБА_4 , повідомляє всіх працівників, а саме: ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_7 ; про те, що здійснюється скорочення штату працівників через ліквідацію підприємця та після закінчення 2-х місячного терміну працівники підлягатимуть звільненню з роботи по ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Про ознайомлення з вказаним наказом - попередженням працівників підтверджується підписами вказаних працівників, окрім ОСОБА_1

23 жовтня 2017 року ФОП ОСОБА_4 , було прийнято наказ «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємця ФОП ОСОБА_4 ». Зазначеним Наказом визначено, що ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 звільнено з 24 жовтня 2017 року у зв`язку з ліквідацією підприємця п. 1 ст. 40 КЗпП України. З даним наказом були ознайомленні працівники, про, що свідчать відповідні підписи. Підпису ОСОБА_1 вказаний наказ не містить.

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 27.11.2018 року вбачається, що 24.10.2017 року було внесено рішення про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 , номер запису 3006756 Згідно листка непрацездатності серія АДР №293758, ОСОБА_1 з 23 жовтня по 01 листопада 2017 року перебувала на лікарняному.

Відповідно до наказу №1 від 01.11.2017 відповідач ОСОБА_4 була прийнята на роботу на посаду консультанта-продавця, про що було зроблено відмітку в трудовій книжці відповідача.

На звернення позивача, Тернопільським управлінням Головного управління ДФС у Тернопільській області листом від 18.02.2019 №887/6- 5/19-00-54-08/3782 повідомлено, що згідно з поданого 02.11.2017 року звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за жовтень 2017 року за № ФОП ОСОБА_4 звільнила найманого працівника ОСОБА_1 24.10.2017 року за ст. 36 п. 1 КЗпП України.

Згідно звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, станом на 07.05.2019 року, поданого до органів фіскальної служби, за жовтень 2017 року в таблиці 5 відображено закінчення трудових відносин ОСОБА_1 з страхувальником фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 24 жовтня 2017 року. Підстава для припинення трудових відносин, яка зазначена в звіті, є стаття 11 Кодексу законів про працю України.

На звернення позивача, Тернопільським управлінням Головного управління ДФС у Тернопільській області листом від 07.05.2019 №7061/08 повідомлено, що згідно коригуючого звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, станом на 07.05.2019 року, поданого до органів фіскальної служби, за жовтень 2017 року в таблиці 5 відображено закінчення трудових відносин ОСОБА_1 з страхувальником фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 24 жовтня 2017 року. Підстава для припинення трудових відносин, яка зазначена в звіті, є стаття 11 Кодексу законів про працю України.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

У разі звільнення через ліквідацію, роботодавець має повідомляти про це працівників щонайменше за два місяці до дати звільнення. Підприємець видає наказ (розпорядження) про попередження конкретних осіб про звільнення у зв`язку з припиненням своєї підприємницької діяльності, після чого з наказом знайомлять кожного працівника під підпис, або складає персональне повідомлення для кожного працівника про заплановане звільнення у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності. Працівник повинен поставити свій підпис під текстом такого повідомлення. Якщо працівник відмовляється підписувати наказ (або повідомлення) про майбутнє звільнення, то складається акт про відмову від підписання.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Аналогічно визначено у ст. 94 Кодексу законів про працю України що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлено трудову книжку і провести з ним розрахунки в строки, передбачені цим кодексом.

Згідно ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у встановлений строк підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно статті 240-1 КЗпП України, у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу «Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією підприємця ФОП ОСОБА_4 » від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з 24 жовтня 2017 року у зв`язку з ліквідацією підприємця п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачем не заявлено вимог про визнання її звільнення незаконним, також не оспорюються порядок та підстави звільнення, а тому, в силу диспозитивності процесу, правомірність звільнення позивача з роботи не є предметом судового розгляду.

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2017 року по день винесення судового рішення.

Оскільки позивачем не заявлено вимог про визнання її звільнення без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, та не подано будь-якого доказу виконання нею роботи у роботодавця ОСОБА_4 , а також доказів наявності заборгованості по заробітній платі до 24.10.2017 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, інфляційних нарахувань та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2017 року по день винесення судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 133, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі та інфляційних нарахувань - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 07 червня 2019 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак