21.05.2019 Суддя Матвієвська Г. В..
Справа № 644/3664/19
Провадження № 2-з/644/40/19
У Х В А Л А
21.05.2019 р. м.Харків
Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі : головуючого - судді Матвієвської Г.В., за участю секретаря судових засідань Онюшкіної О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову -
Заявник ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви та просить суд: накласти арешт на нежитлову будівлю складу сільськогосподарської продукції сировини і готової продукції літ. «А-1» (одноповерхова, цегляна), загальною площею 324,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в межах ціни позову, яка належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на праві приватної власності; заборонити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нежитлової будівлі складу сільськогосподарської продукції сировини і готової продукції літ. «А-1» (одноповерхова, цегляна), загальною площею 324,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до вирішення справи по суті.
Заява обґрунтована тими обставинами, що 15 лютого 2017 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова прийнято рішення у справі № 644/4991/16-ц, за яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання права власності на автомобіль та витребування майна з чужого володіння задоволено частково. Суд, задовольняючи позовні вимоги крім всього іншого постановив: визнати право власностіна автомобіль марки MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 , колір червоний, тип ТЗ загальний легковий пасажирський - В, реєстраційний номер НОМЕР_3 за ОСОБА_1 та зобов`язатиОСОБА_3 та ОСОБА_2 повернути Заявнику вказаний автомобіль. Зазначене рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.09.2017 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2019. З метою виконання остаточного рішення, судом першої інстанції було видано виконавчі листи № 644/4991/16-ц від 12.10.2017 (Боржник - ОСОБА_2 .) та № 644/4991/16-ц від 13.10.2017 (Боржник - ОСОБА_3 .). Міжрайонним ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків ГТУЮ у Харківській області на підставі заяв ОСОБА_1 здійснювались виконавчі провадження № 54930655 та № 54930785. За результатами проведених виконавчих дій, державною виконавчою службою встановлено, що боржники ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) без будь - яких поважних причин, діючи неправомірно, рішення суду добровільно не виконали, автомобіль не повернули. У зв`язку з цим, посадовими особами виконавчої служби на боржників накладено штраф за невиконання рішення суду, сформовано та направлено до правоохоронних органів заяви про вчинення кримінального правопорушення та винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень від 13.04.2018 та від 21.02.2018. Таким чином, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.02.2017 у справі № 644/4991/16-ц залишається не виконаним, а належний Заявнику автомобіль Відповідачем не повернуто. Заявник стверджує, що у неї є достатньо обґрунтовані підстави вважати, що належний їй автомобіль втрачено Відповідачем. ОСОБА_1 зазначає, що вона має повне право вимагати у Відповідача відшкодувати вартість належного їй майна. Заявник вказує, що саме з вимогою відшкодувати вартість втраченого майна вона має намір звернутися до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, що й складає предмет майбутнього позову.
Щодо фактичних підстав забезпечення позову та захід забезпечення, який належить застосувати, заявник вказує, що згідно із звітом незалежної оцінки вартості автомобіля від 01 червня 2016 року (дата складання звіту 23 січня 2019 року), складеного Універсальною Біржею «Україна», ринкова вартістьавтомобіля Mersedes - Benz Vito 111 CDI (легковий пасажирський - В), 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 з урахуванням технічного стану і комплектності станом на 01.06.2016 (тобто на момент початкового звернення до суду за захистом порушених прав Заявника) складає 286 400 грн. (двісті вісімдесят шість тисяч чотириста гривень). З друкованих засобів масової інформації, зокрема з рекламно - інформаційного видання «Премьер» (випуск № 96 (6925), 23 квітня 2019 року, стор. № 5) Заявнику стало відомо, що Відповідач має намір терміново продати належне їй приміщення, загальною площею 324 кв.м, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Належність вказаного приміщення Відповідачу підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із інформаційно - аналітичним висновком фахівця, наданого Універсальною Біржею «Україна» від 22.03.2019 (вих. № 12) вартість приміщення, яке планує терміново відчужити Відповідач становить 295 700 грн. Тобто, вартість зазначеного нерухомого майна, яке належить Відповідачу, є цілком достатнім, щоб відшкодувати вартість втраченого та неповернутого автомобіля. Разом з тим, поспішність Відповідача продати нерухоме майно свідчить про її намір позбутися будь - яких належних їй благ, на які можливо в майбутньому звертати стягнення, адже нещодавно Відповідачу у телефонній розмові було повідомлено про намір звернутися до суду із відповідним позовом та застосуванням відповідних заходів його забезпечення. Заявник вказує, зокрема, що Відповідач є людиною похилого віку, не має відповідних коштів, іншого майна та постійних джерел доходу, за рахунок яких можливо було б відшкодувати вартість автомобіля у випадку постановлення судом майбутнього рішення. Тому заявник вважає, що є всі достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або навіть унеможливити виконання майбутнього рішення суду, чим повторно обмежити право Заявника на судовий захист. Заявник просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно Відповідача лише виключно в межах ціни позову та заборони вчиняти будь - які дії спрямовані на розпорядження нерухомим майном до вирішення справи по суті. Крім того, зазначає, що предметом майбутнього позову є майнова вимога про відшкодування вартості майна, а отже накладення арешту на нерухоме майно Відповідача та заборона йому вчиняти будь - які дії щодо відчуження цього майна є цілком відповідним та ефективним заходом до забезпечення позову та такі заходи не є аналогічними позовним вимогам, що будуть заявлені.
Суд, проаналізувавши матеріали справи, вважає, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Як вбачається із заяви, ОСОБА_1 має намір звернутися до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування вартості втраченого майна.
Згідно п. 2 ч.1 та ч. 3 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом заборони вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Зазначене вище рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15.02.2017 року в розумінні пункту 2 частини першої статті 258 ЦПК України є судовим рішенням і в силу приписів статті 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання.
Виходячи зі змісту частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини першої статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
За правовою позицією Конституційного Суду України, сформульованої ним у абзаці 2 пункту 3.1 рішення від 30.06.2009 № 16-рп/2009. суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина,прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного, об`єктивного дослідження усіх обставин справи. При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу.
У своїх інших рішеннях Конституційний Суд У країни також наголошував, що право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Зважаючи на викладене очевидно, що невиконання остаточного судового рішення нівелює мету, з якою здійснюється правосуддя, оскільки особа позбавляється можливості отримати присуджене їй судовим рішенням, а тому право особи залишається захищеним лише декларативно.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Європейський суд з прав людини у рішеннях «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia від 7 травня 2002 року, п. 40) та «Ясіуньєне проти Литви»(Jasiunienev. Lithuaniaвід 6 березня 2003 року, п. 45) вказав, що неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу.
Відповідно до частини третьої статті 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника.
Таким чином, неможливість Заявника повернути автомобіль у своє користування, призводить до порушення її основоположних прав, зокрема права на вільне володіння своїм майном.
Зважаючи на це, відновити порушене право Заявника як власника майна, яке внаслідок протиправних дій Відповідача відсутнє в натурі, є можливим шляхом відшкодування його вартості.
Аналогічна правова позиція за подібних правовідносин висловлена в Постанові Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 399/174/17. Зокрема Суд вказав, що «відновлення порушеного права позивача як власника майна, яке внаслідок неправомірних дій відповідача відсутнє в натурі, що встановлено постановою державного виконавця, здійснюється шляхом відшкодування його вартості. Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що на користь ОСОБА1з ОСОБА 2 підлягає стягненню грошова компенсація вартості спірного майна, обґрунтований розрахунок якої міститься в матеріалах справи».
У своєму рішенні від 16.06.2011 № 5-рп/2011 Конституційний Суд України (справа за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, законів України «Про Вищу раду юстиції», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження») вказав, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України
За правовою позицією Верховного Суду, висловленої ним в Постанові від 17.04.2019 у справі № 308/3824/16-ц, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Також слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Запропонований заявником вид забезпечення позову у виді накладення арешту на вказане майно не є співмірним із вимогами майбутнього позову, та суд вважає, що відповідати меті забезпечення саме цього позову буде заборона вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження майна та така заборона пов`язана з предметом майбутнього позову, співрозмірна позовній вимозі та спроможна фактично реалізувати мету його вжиття.
Таким чином, з урахуванням предмету майбутнього позову, суд вважає за необхідне вимоги заявника про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити частково, заборонити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нежитлової будівлі складу сільськогосподарської продукції сировини і готової продукції літ. «А-1» (одноповерхова, цегляна), загальною площею 324,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до вирішення справи по суті, оскільки вбачає ймовірність ускладнення виконання або невиконання судового рішення у випадку повної відмови у задоволенні судом заяви позивача.
Враховуючи викладене, суд вважає заяву такою, що підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України,
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, - задовольнити частково.
Заборонити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нежитлової будівлі складу сільськогосподарської продукції сировини і готової продукції літ. «А-1» (одноповерхова, цегляна), загальною площею 324,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до вирішення справи по суті.
Копію ухвали суду направити заявнику, а після виконання ОСОБА_2
Апеляційна скарга на ухвалу судді подається протягом п`ятнадцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Суддя: Г.В. Матвієвська