Єдиний унікальний номер 264/5739/17
Номер провадження 22-ц/804/503/19
Головуючий у 1-й інстанції Литвиненко Н.В.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Принцевської В.П., Мироненко І.П.,

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, третя особа Кальміуський відділ державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання права власності та зміну порядку користування квартирою,

в с т а н о в и в :

10 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в квартирі та зміну порядку користування цією квартирою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що йому в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 на підставі Постанови та Акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 22.05.2017 року №13314950, передано 1/6 частку квартири АДРЕСА_1. Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А. від 22.09.2017 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги не відбулись, у зв'язку з відсутністю реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказану частку квартири. Так як відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 03.08.2011 року йому належить 1/4 частка вказаної квартири, рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 06.04.2012 року був визначений порядок нею користування, виходячи із належності йому вказаної частини. На підставі викладеного позивач був вимушений звернутись до суду та просив визнати за ним право власності на 1/6 частку квартири за вказаною адресою, та змінити порядок користування нею, виділивши йому в користування кімнати площею 12,6кв.м та 8,9кв.м, вбудовану шафу площею 1,3кв.м, залишити в користуванні відповідачів жилі кімнати площею 17,5кв.м та 12,2кв.м, вбудовані шафи площею 0,4кв.м і 0,3кв.м, в спільному користуванні залишити кухню площею 8,1кв.м, вбиральню площею 1,3кв.м, ванну кімнату площею 2,8кв.м, коридор площею 12,4кв.м.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано за позивачем право власності на 1/6 частку у квартирі АДРЕСА_1 Визначено порядок користування вказаною квартирою: Виділено в користування ОСОБА_4 жилі кімнати площею 12,6кв.м та 8,9кв.м, вбудовану шафу площею 1,3кв.м. Залишено в користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, жилі кімнати площею 17,5кв.м та 12,2кв.м, вбудовані шафи площею 0,4кв.м і 0,3кв.м. В спільному користуванні залишено кухню площею 8,1кв.м, вбиральню площею 1,3кв.м, ванну кімнату площею 2,8кв.м, коридор площею 12,4кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 31.10.2012 року визначено, що ОСОБА_1 є власником 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 Вказану частку було виставлено на електронні торги у Державному підприємстві «СЕТАМ». Згідно протоколу проведення електронних торгів №245349 торги не відбулись. Від стягувача надійшла письмова заява про згоду залишити за собою нереалізоване на прилюдних торгах майно. На підставі викладеного постановлено передати ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2-1304 від 10.06.2009 року 1/6 частку вказаної квартири. А оскільки сторони не можуть добровільно визначити порядок користування квартирою, суд вирішив вказане питання, зазначивши, що встановлення запропонованого позивачем порядку не порушить житлових умов сторін.

З вказаним рішенням суду не погодились відповідачі та подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою для скасування оскаржуваного рішення є неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи. Позивач не надав суду висновок експертизи відносно того, скільки квадратних метрів дорівнює 1/6 частка квартири та чи можливо їх виділити в натурі. 1/6 частина квартири від житлової площі 38,6кв.м дорівнює 6,4 кв.м, тобто на 2,5 кв.м зменшуються житлові права співвласників квартири, що суттєво порушує їх права. Кімната в квартирі в переліку майна на яке може бути звернуто стягнення, згідно Доповнень до Закону України «Про виконавче провадження» не передбачена. Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 частково погасив борг перед ОСОБА_4 Державний виконавець Кальміуського ВДВС м.Маріуполя в Донецькій області не мала права виносити постанову про передачу майна позивача в рахунок погашення заборгованості. Крім того ОСОБА_1 не є власником 1/6 частини квартири. Суд першої інстанції не врахував, що в кімнаті 8,9кв.м. проживає інвалід І групи з дитинства ОСОБА_3 і саме він є власником частини даної квартири, а у ОСОБА_1 знаходяться на утриманні троє малолітніх дітей. Крім того спільне володіння та користування квартирою позивачем та відповідачами неможливо через неприязні стосунки між сторонами.

Позивач скористався своїм правом на подачу відзиву в якому зазначив свою незгоду зі скаргою з тих підстав, що відповідач йому заборгував 60517,26 грн., вказана сума була погашена в порядку примусового виконання рішення суду. Оскільки відповідач набув право власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування, що визначено ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 31.10.2012 року, не заперечував проти звернення стягнення на неї для погашення боргових зобов'язань відповідача. Не згоден з твердженнями відповідачів щодо необхідності проведення експертизи для визначення яка кількість метрів припадає на 1/6 частку квартири та взагалі вважає це недоцільним, оскільки його доля згідно простих арифметичних розрахунків дорівнює 21,35кв.м., а відповідачів 29.89кв.м (неспівпадіння на 0,04кв.м. фактичної житлової площі, зазначеній у технічній характеристиці квартири(51,2 кв.м. та суми розрахункової площі, яка припадає на ідеальні частки співвласників (21,35 + 29,89 =51,24) пояснюється застосуванням правил округлення. Крім того не визнає доводи апеляційної скарги в частині посилання на додаток до Закону України «Про виконавче провадження» в якому визначений вичерпний перелік майна, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, оскільки в ньому відсутнє майно боржника. Крім вказаного зазначив, що ОСОБА_1 не є співвласником квартири, а є членом сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Представник третьої особи державний виконавець Урютова Ю.В. скористалася своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому зазначила, що не погоджується з апеляційною скаргою відповідачів. Паво власності боржника ОСОБА_1 на 1/6 частину квартири в порядку спадкування, було визначено ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 31.10.2012 року. Твердження апелянтів про відсутність арешту на 1/6 частку квартири не відповідає дійсності та підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в якому зазначено заборону відчуження невизначеного майна, що належить відповідачу. (а.с.191-200)

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах, інтересах ОСОБА_3, та на підставі довіреності є представником інтересів ОСОБА_1, а також їх спільний представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, рішення першої інстанції без змін.

У судове засідання не з'явилися відповідач ОСОБА_1 та представник третьої особи Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про час, дату та місце розгляду справи попереджені телефонограмами зареєстрованими в журналі телефонограм апеляційного суду.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції було встановлено, що ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 31.10.2012 року визнано власність ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1. З постанови та акту Кальміуського ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області №13314950 від 22.05.2015 року вбачається, що на примусовому виконанні у виконавчій службі перебуває зведене виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суми боргу в розмірі 37872,17грн. Оскільки боржнику ОСОБА_1 належала 1/6 частка вказаної квартири її було виставлено на електронні торги у Державному підприємстві «СЕТАМ», які згідно протоколу №245349 не відбулись. Стягувач погодився залишити за собою нереалізоване на прилюдних торгах майно, внаслідок чого винесено постанову про його передачу ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2-1304 від 10.06.2009 року. Проте приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Саховою М.А. в постанові від 22.09.2017 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулись. Відмова обґрунтована тим, що право власності на 1/6 частку спірної квартири не зареєстроване у Реєстрі прав на нерухоме майно та Бюро технічної інвентаризації. Оскільки позивачу на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №2247 від 03.08.2011 року належить на праві приватної власності 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 09.08.2011 року, рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 06.04.2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05.06.2012 року, встановлено порядок користування спірною квартирою, виділено ОСОБА_4 в користування кімнату площею 12,6кв.м та вбудовану шафу площею 1,3кв.м, залишено в користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2 жилі кімнати площею 17,5кв.м, 8,9кв.м, та 12,2кв.м, вбудовані шафи площею 0,4кв.м і 0,3кв.м, в спільному користуванні залишено кухню площею 8,1кв.м, вбиральню площею 1,3кв.м, ванну кімнату площею 2,8кв.м, коридор площею 12,4кв.м. Крім того згідно рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 23.08.2001 року ОСОБА_3 визнано недієздатним, рішенням колегії Іллічівської районної адміністрації №275 від 27.10.2004 року опікуном над ОСОБА_3 призначено ОСОБА_2

Колегія суддів апеляційної інстанції визнає, що обставини судом першої інстанції встановлено повно, проте висновки зроблені невідповідні.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що власність ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 визнано ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 31.10.2012 року за наслідками розгляду подання державного виконавця. Вказаних висновків суд дійшов на підставі того, що боржник ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги, який постійно проживав із спадкодавцями, прийняв у спадок частину нерухомого майна, а саме 1/6 частку вказаної квартири після смерті своїх батьків в 2003, 2004 роках.(а.с.9)

З наведеного вбачається, що за відповідачем була визнана не реальна а ідеальна частка квартири. Під ідеальною часткою розуміють уявне або абстрактне вираження співвідношення в обсягу прав співвласників у спільній власності. За таких умов кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до статті 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Виходячи з положень цієї норми, кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про належність на праві власності ОСОБА_1 майнових прав на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

У п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно(ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Частиною 6 ст. 3 цього Закону встановлено, що будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті та статтею 41 цього Закону.

Суд першої інстанції не врахував наведених норм матеріального права та того, що ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 31.10.2012 року визнано лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Стаття 1268 ЦК України регулює виникнення права на нерухоме майно без дотримання вимоги державної реєстрації, проте до спірних правовідносин не застосовується, оскільки в силу закону таке майнове право не можна вважати правом власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції не звернув уваги, на Перелік майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами Закону України Про виконавче провадження» яким передбачено, що стягнення за виконавчими документами не може бути звернено на таке майно, що належить боржникові - фізичній особі на праві власності або є його часткою у спільній власності, необхідне для боржника, членів його сім'ї та осіб, які перебувають на його утриманні (крім майна та речей, що належать до предметів мистецтва, колекціонування та антикваріату, дорогоцінних металів та дорогоцінного, напівдорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення в сировині, необробленому та обробленому вигляді (виробах).

Згідно положень ч.7 ст.48 Закону України Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов'язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції безпідставно визнано право власності за позивачем на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1.

Вимоги позивача щодо зміни порядку користування квартирою, шляхом виділення йому в користування кімнат площею 12,6кв.м та 8,9кв.м, вбудовану шафу площею 1,3кв.м, залишивши в користуванні відповідачів жилі кімнати площею 17,5кв.м та 12,2кв.м, вбудовані шафи площею 0,4кв.м і 0,3кв.м, є опосередкованими від вимог про визнання права власності на 1/6 частину вказаної квартири, а тому задоволенню не підлягають.

Крім того колегія суддів апеляційної інстанції відмовляючи в задоволенні позову в цій частині звертає увагу позивача, що зазначений у відзиві на апеляційну скаргу розрахунок площі 1/6 частини квартири здійснено невірно, оскільки в ньому не враховано, що ? частина вказаної квартири вже належить йому, а тому при проведенні розрахунку необхідно брати за підґрунтя розмір квартири який залишився в користуванні відповідачів. Тобто від загального розміру житлової площі 51,2 кв.м необхідно відняти площу кімнати, яка є власністю позивача - 12,6кв.м, різниця буде дорівнювати 38.6кв.м., та вже вказаний розмір житлової площі треба поділити на 6, за наслідками вказаних арифметичних дій позивач в разі настання для нього сприятливих обставин мав би право на частку в розмірі 6,33кв.м житлової площі, а не на кімнату 8,9кв.м. про яку зазначено в позові.

Враховуючи наведене позивач не має права претендувати на кімнату 8,9кв.м., так як вона на 2,5 кв.м. перевищує площу яка відповідає 1/6 частині вказаної квартири, чим суттєво порушує права відповідачів.

Право на житло належить до сфери прав будь якої людини. Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним із основних прав громадян незалежно від рівня, економічного розвитку держави. У зв'язку із цим ст..25 Загальної Декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень який включає харчування, одяг та житло.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про скасування рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2018 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності та зміну порядку користування квартирою та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_4 на користь відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 960 гривень кожному.

Повний текст постанови виготовлено 04.03.2019 року.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 листопада 2018 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, третя особа Кальміуський відділ державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання права власності та зміну порядку користування квартирою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 960(дев'ятсот шістдесят) гривень та на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 960(дев'ятсот шістдесят) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді І.П. Мироненко

В.П.Принцевська