КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 355/1015/18
Головуючий у першій інстанції - Литвиненко О.Л.
Номер провадження № 22-ц/824/2917/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Баришівської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції із вказаною позовною заявою, яку мотивовано тим, що вона з відповідачем по справі ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від спільного сумісного проживання сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактично з моменту загострення конфлікту між позивачкою та відповідачем ОСОБА_1 з жовтня 2017 року і по теперішній час дитина проживає разом з батьком. Відповідач навмисно позбавляє ОСОБА_2 можливості бачитись і спілкуватись із дитиною. Відповідач добровільно відмовляється повернутися сина. Після розірвання шлюбу з відповідачем вона проживає в с АДРЕСА_1 в будинку, що належить її батьку - ОСОБА_4 ..

Також зазначається, що вказаний будинок придатний для проживання малолітньої дитини. Окрім того, позивач зазначає, що ОСОБА_2 має регулярний офіційних дохід у вигляді заробітної плати та має можливість самостійно забезпечувати власну дитину.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 .

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що органом опіки і піклування не було надано письмового висновку щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних на підставі умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною. Також судом першої інстанції не було досліджено причин зміни місця проживання дитини та чому дитина стала проживати разом з батьком. Апелянтом також наголошується, що позивачем не було надано доказів, які б свідчили, що саме вона має перевагу перед батьком дитини, при визначенні місця проживання їх спільного сина ОСОБА_3

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивачка у встановлений судом строк відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подала.

При апеляційному розгляді справи апелянт підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі і просив її задовольнити, скасувавши рішення місцевого суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .. При цьому просив суд апеляційної інстанції звернути увагу на той факт, що дитина з моменту припинення шлюбних відносин між позивачкою та ним проживає з ним та знаходиться на його утриманні, забезпечена всім необхідним, відвідує школу. Позивачка з моменту припинення шлюбних відносин з дитиною не зустрічається не дивлячись на те, що їй в цьому ніхто не перешкоджає, участі у вихованні дитини не приймає. Дитина фактично про матір не згадує. Просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати, у позові ОСОБА_2 відмовити.

Позивачка ОСОБА_2 при апеляційному розгляді заперечила щодо доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін. При цьому зазначила, що вона має постійне місце проживання, працевлаштована та має можливість утримувати та виховувати дитину, однак відповідач не віддає їй дитину, тому просила в судовому порядку вирішити вказаний спір.

Вислухавши суддю доповідача, пояснення апелянта- ОСОБА_1 , який вимоги скарги підтримав та просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у позові, позивачку ОСОБА_2 , яка заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, 10 грудня 2011 року укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_7 ), який зареєстрований Виконавчим комітетом Яблунівської сільської ради Баришівського району Київської області (актовий запис №5).

Від спільного подружнього проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.11).

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 16 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.12).

Також суд встановив, що малолітній син ОСОБА_3 , з народження проживав разом з батьками, а після припинення спільного проживання сторін, дитина ОСОБА_3 залишилась проживати з матір`ю ОСОБА_2

Разом з тим, з жовтня 2017 року малолітня дитина ОСОБА_3 проживає разом з відповідачем ОСОБА_1 та його батьками по АДРЕСА_2 . Між сторонами по справі існує спір щодо визначення місця проживання дитини.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 15.06.2018 року, встановлено, що ОСОБА_2 дійсно проживає в АДРЕСА_3 без реєстрації з жовтня 2017 року і по даний час в будинку, який належить її батьку ОСОБА_4 , житлова площа будинку становить 110 кв.м. та складається з чотирьох кімнат, у будинку є водопровід, каналізація, гаряче водопостачання, ванна кімната, газове опалення (а.с.14)

Позивачка ОСОБА_2 працює на посаді касира у ФОП ОСОБА_8 з 01.04.2018 року, що підтверджується довідкою ФОП ОСОБА_8 № 36 від 01.06.2018 року. За місцем роботи характеризується як старання , дисциплінована, працелюбна працівниця, у спілкуванні з колегами рівна, доброзичлива, привітна, за характером витримана, миролюбна, сторониться конфліктних ситуацій (а.с.15-17).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Яблунівської сільської ради Баришівського району Київської області № 249 від 30.07.2018 року. За місцем проживання характеризується як такий, що має нормальний фізичний та розумовий розвиток, виховує разом з батьками неповнолітнього сина, спілкується з багатьма друзями, у громадській діяльності села участі не приймає, захоплюється технікою (а.с.39,40).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав разом з матір`ю до жовтня 2017 року, яка піклувалась та займалась вихованням дитини. Позивачка ОСОБА_2 має постійне місце проживання, постійне місце роботи, джерело існування, характеризується позитивно, за місцем мешкання створені умови для проживання, виховання та розвитку дитини, а тому з урахуванням викладеного суд прийшов до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права для розлучення дитини зі своєю матір`ю.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 160, частини першої статті 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Хокканен проти Фінляндії" від 23 вересня 1994 року та у справі "Фуска проти Румунії" від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюються обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (Мамчур проти України, № 10383/09, § 79, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Разом з тим у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Так, згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції зазначив, що при прийняті вказаного рішення враховує думку представника Служби у справах дітей та сім`ї Баришівської районної державної адміністрації Київської області, яка вважала за доцільне визначити місцем проживання дитини із матір`ю.

Однак погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може виходячи з наступного.

Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Вирішуючи даний спір, місцевий суд всупереч частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України не витребував і не дослідив висновок органу опіки та піклування із цього питання; не встановив, чи належним чином ураховуються та чи найкращим чином забезпечуються при цьому інтереси дітей та не врахував, що спір, який виник між сторонами взагалі не може бути вирішений за відсутності відповідного висновку органу опіки та піклування.

Під час апеляційного розгляду вказаної справи Баришівською районною державною адміністрацією Київської області, як органом опіки та піклування в порядку визначеному ст. 19 ч.5 Сімейного кодексу України та п. 72 постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року надано письмовий висновок №01.01-49/186 від 05 травня 2019 року щодо розв`язання спору між батьками, згідно до якого рекомендовано місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 .

Колегія суддів, враховуючи положення ст. 141 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», з врахуванням доказів наданих сторонами та досліджених судом першої інстанції, а також в апеляційному суді, беручи до уваги, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та враховуючи інтереси дитини, яка постійно на протязі останніх півтора років проживає з батьком, який її забезпечує, виховує та утримує приходить до висновку про відсутність підстав для зміни місця проживання дитини .

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про невідповідність висновку суду першої інстанції обставинам справи та нормам матеріального права, а тому вказане судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.19, 141, 161 СК України, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 24 травня 2019 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв