Справа № 461/7574/18 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/797/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Львів

Справа № 461/7574/18

Провадження № 22-ц/811/797/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

розглянув апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 січня 2019 року у складі судді Фролової Л.Д.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи», виконуючого обов`язки директора Львівського навчально-наукового інституту ДВНЗ «Університет банківської справи» Жеребило Ірини Владиславівни про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним та скасувати наказ директора Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» про звільнення ОСОБА_1 ; зобов`язати директора інституту поновити його на посаді професора кафедри менеджменту та соціальних наук. Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано незаконним та скасувати наказ директора Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» № 112-К від 29 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді професора кафедри менеджменту та соціальних наук Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» з 31 серпня 2018 року.

Стягнуто з Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 37589 (тридцять сім тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 15 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Стягнуто з Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» на користь ДСА України судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 8447 (вісім тисяч чотириста сорок сім)грн.00 коп. допущено до негайного виконання.

Рішення суду оскаржив Державний вищий навчальний заклад «Університет банківської справи» подавши апеляційну скаргу.

Зазначає, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, Суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення Позивача, Відповідач не здійснив об`єктивної оцінки працівників та його не було запрошено на засідання комісії з визначення переважного права залишення на роботі. Проте, законодавством України не передбачений обов`язок роботодавця стосовно запрошення кандидатів на засідання комісії з відбору кандидатів на вивільнення, для цього існує профспілкова організація на зборах якої і має бути присутній працівник. При визначенні переважного права на залишення на роботі також слід враховувати пільгові категорії громадян, звільнення яких з ініціативи роботодавця заборонене, а саме згідно статті 184 КЗпП звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 1791. одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Звертає увагу Суду, що Комісією була надана перевага по залишенню права на роботі кандидату юридичних наук зі спеціальності конституційне право, муніципальне право та матері трьох неповнолітніх дітей ОСОБА_2 (копії диплома кандидата наук НОМЕР_1 та копії свідоцтв про народження дітей додаються) замість соціально захищеного Позивача, оскільки останній відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» є отримувачем державного пенсійного забезпечення. Докази на підтвердження дати народження Позивача наявні в матеріалах справи та зазначені у виконавчому листі, ІНФОРМАЦІЯ_1 тобто на момент розгляду справи Позивачу виповнилось 66 років.

Окрім того, вказує, що при визначенні середньоденної заробітної плати позивача, Судом не було з`ясовано, який саме вид виплат віднесено до загальної суми грошового забезпечення нарахованої за травень-червень 2018 року зазначеної у довідці про доходи №01-24-74 від 10.12.2018.

Зазначає, що з урахуванням хибного припущення Суд здійснив розрахунок середньоденної заробітної плати Позивача з включенням суми виплат за щорічну відпустку тривалістю 56 календарних днів, яка становить 19 991.00 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот одна грн. 00 коп.). Проте повинно бути врахована тільки сума заробітної плати, оскільки відповідно до п.4 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 не враховуються виплати за час щорічної

ВІДПУСТКИ.

Вважає рішення незаконним, таким, що винесене з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, неправильного їх дослідження чи оцінки.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 січня 2019 року в частині здійснення виплат за вимушений прогул у сумі 37 589.15 грн. (тридцять сім тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять грн. 15 коп.), здійснити перерахунок виплат за вимушений прогул позивача з 31.08.2018 р. по 09.01.2019 року та зобов`язати позивача повернути безпідставно отриману вихідну допомогу при скороченні у сумі 5887.95 грн. (п`ять тисяч вісімсот сім грн. 95 коп.)

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить залишити рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 січня 2019 року без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 09 вересня 1991 року працював на різних посадах у закладі відповідача, який після реорганізацій діє у формі Львівського навчально-наукового інституту Державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи». Зокрема працював на посадах заступника директора по маркетингу, викладача технікуму, старшого викладача кафедри гуманітарних дисциплін, доцента кафедри гуманітарних дисциплін, професора кафедри соціальної роботи та суспільних дисциплін, з 01 вересня 2017 року на посаді професора (0,5 ставки) кафедри с менеджменту та соціальних наук.

Наказом директора Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» № 112-К від 29 серпня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Звільнення позивача відбулося у зв`язку зі скороченням штату навчального закладу.

Наказом ректора ДВНЗ «Університет банківської справи» № 188-од від 14 червня 2018 року було введено в дію рішення Вченої Ради від 14 червня 2018 року та затверджено нову структуру університету(а.с.64-67).

Наказом ректора ДВНЗ «Університет банківської справи» № 189-од від 15 червня 2018 року а.с.68-70) була розпочата процедура скорочення штату працівників у зв`язку зі змінами у структурі університету.

На момент прийняття рішення про скорочення чисельності штату працівників діяв штатний розпис Державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» на 2016 рік (2016-2017 учбовий рік), згідно якого кількість штатних посад по загальному фонду та спецфонду університету складала 707,0 одиниць. На момент звільнення позивача, згідно штатного розпису на 2018 рік (2017-2018 учбовий рік)(а.с.108-116), кількість штатних посад по загальному фонду та спецфонду університету складала 529,0 одиниць.

Працівники були попереджені про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату, з чим позивач ОСОБА_1 був безпосередньо ознайомлений 23 червня 2018 року(а.с.71).

Розпорядженням в.о. директора Львівського навчально-наукового інституту від 20 липня 2018 року № 15 було створено комісію для визначення переважного права на залишення працівників на роботі(а.с.73).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції прийшов до висновку, що відбулися певні порушення його трудових прав та гарантій, на думку суду, процедура визначення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, була не чіткою, не містила об`єктивних критеріїв для аналізу, а відтак, була несправедливою з точки зору як позивача так і суду. Визнавши незаконними дії та рішення роботодавця щодо звільнення позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 37589,15 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції.

Так відповідно до Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України в п. 21 своєї постанови від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами) роз`яснив судам, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема,реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

Як встановлено судом першої інстанції, вакантні посади ОСОБА_1 не були запропоновані. Згідно довідки (а.с.126) у Львівському інституті ДВНЗ «Університет банківської справи» такі вакансії у період з 23 червня 2018 по 31 серпня 2018 року існували. Державний вищий навчальний заклад «Університет банківської справи» має інститути в містах Києві, Харкові та Черкасах, позивач мав право бути проінформованим про наявність або відсутність вакантних посад у м. Києві, Харкові та у м. Черкаси. Однак, це питання не з`ясовувалося, обмежившись встановленням вакансій виключно в межах Львівського інституту, хоча позивач не виключав можливості свого переїзду у інший населений пункт. Крім того, як вбачається з протоколу засідання профспілкового комітету(а.с.7), питання про працевлаштування вивільнених працівників інституту вносилося у повістку дня, однак, не було предметом обговорення членів комітету.

Окрім того, відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З аналізу наведених норм слідує, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

За правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 7 листопада 2011 року (справа № 6-45цс11) поняття кваліфікації включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо, які за висновками Верховного Суду України, також є складовими кваліфікації.

Індивідуальна продуктивність праці окремого працівника на конкретній дільниці виробництва також повинна визначатися на підставі фактичних результатів праці такого працівника, а не відповідно до потенційних можливостей такого працівника.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм законодавства, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині вважає обґрунтованими та такими що скасуванню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення вимог про скасування наказу та поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Проте, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вважає, що апеляційна скарга в цій частині підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

При здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати судом першої інстанції не було враховано вищезазначений порядок та помилково включено суми виплат за щорічну відпустку тривалістю 56 календарних днів, яка становить 19 991 грн.

Без врахування виплат за щорічну відпустку 56 календарних днів, дохід позивача склав 5772.60 грн (включає: посадовий оклад професора - 3207.00 грн; доплата за науковий ступінь доктора політичних наук- 801.75 грн. та доплата за вчене звання доцент - 801.75 грн. й доплата за вислугу років - 962.10 грн.) + 5772.60 грн(включає: посадовий оклад професора - 3207.00 грн; доплата за науковий ступінь доктора політичних наук- 801.75 грн. та доплата за вчене звання доцент - 801.75 грн. й доплата за вислугу років - 962.10 грн.) = 11545.20 грн. (одинадцять тисяч п`ятсот сорок п`ять грн. 20 коп.)- заробітна плата за травень-червень 2018.

Кількість робочих днів за травень-червень 2018 становить 61. Середньомісячна заробітна плата становить: 11545.20 грн. /61 день = 189.26 грн.

Період вимушеного прогулу з 31.08.2018 по 09.01.2019 склав 89 робочих днів, тому сума середньоденного заробітку за цей період складає: 89 х 189,26 = 16 844.14 грн.

Таким чином, стягненню підлягає сума за 89 днів вимушеного прогулу, яка становить 16 844.14 грн.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 січня 2019 року в частині стягнення з Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 37589 (тридцять сім тисяч п`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 15 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів слід змінити, стягнувши з Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» на користь ОСОБА_1 16 844.14 грн.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 січня 2019 року змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» на користь ОСОБА_1 та стягнути з Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 16 844, 14 грн.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 09 січня 2019 року в частині визнання незаконним та скасування наказ директора Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» № 112-К від 29 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлення ОСОБА_1 на посаді професора кафедри менеджменту та соціальних наук Львівського навчально-наукового інституту державного вищого навчального закладу «Університет банківської справи» з 31 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.

Головуючий

Судді