Справа № 148/285/18
Провадження № 22-ц/801/939/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 рокуСправа № 148/285/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Шемети Т.М., Якименко М.М.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Ковганич С. В., дата складання повного тексту рішення 28 лютого 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Тульчинської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Тульчинської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину з підстав визначених ст. ст.1254, 1301 ЦК України.

Ухвалою суду від 12.06.2018 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено Кирнасівську селищну раду Тульчинського району Вінницької області. /т.1 а.с. 90/

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка за життя залишила на його ім`я заповіт від 21 червня 2011 року. Після її смерті він звернувся до Тульчинської державної нотаріальної контори за оформленням своїх спадкових прав та отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак йому повідомили, що свідоцтво уже видано відповідачу.

Зазначає, що свідоцтво про право на спадщину видано відповідачу неправомірно, так як він від спадщини не відмовлявся, тому має пріоритетне право на оформлення спадкових прав по відношенню до спадкоємців за законом.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_2 просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Тульчинською державною нотаріальною конторою 12 грудня 2017 року за реєстром № 1-2471 ОСОБА_1 на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане Тульчинською нотаріальною конторою 12 грудня 2017 року за реєстром № 1-2471 ОСОБА_1 на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто в рівних частках з Тульчинської державної нотаріальної контори Вінницької області та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати судового збору в сумі 704,80 гривень по 352,40 гривень з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке було видане 12 грудня 2017 року Тульчинською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 було видане за відсутності передбачених законом підстав, оскільки після складення 21 червня 2011 року ОСОБА_3 заповіту на користь ОСОБА_2 , попередній заповіт, який складений нею 17 березня 2009 року на ім`я ОСОБА_1 є скасованим, відтак права на спадкування після смерті ОСОБА_3 відповідач не має.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не виконано вимоги ухвали місцевого суду про відкриття провадження від 12 березня 2018 року, якою позивача було зобов`язано надати суду оригінали документів, які додані до позовної заяви, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Зазначає, що він та Тульчинська державна нотаріальна контора не можуть бути одночасно відповідачами у даній справі, оскільки нотаріальна контора має бути третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Позивачем не було надано доказів, що його права порушенні шляхом відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Вказує, що позивач подав до нотаріальної контори лише заяву про прийняття спадщини, інших документів ним надано не було, в тому числі оригіналу заповіту та свідоцтва про смерть спадкодавиці. Місцевим судом не досліджено матеріали спадкової справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , Тульчинська державна нотаріальна контора, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

23 травня 2019 року Кирнасівська селищна рада Тульчинського району Вінницької області подала заяву про розгляд справи без представника селищної ради.

У судовому засіданні адвокат Богуцький П.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до копії заповіту від 17 березня 2009 року, посвідченого секретарем Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 земельна ділянка площею 2,13 гектарів в межах згідно з планом, виданого 05 червня 2001 року Кирнасівською селищною радою /а. с. 23/.

Відповідно до копії заповіту від 21 червня 2011 року, посвідченого секретарем Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області та зареєстрованим в реєстрі за № 102, ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 . 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яка розташована по АДРЕСА_1 , і все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі і все те, що буде належати їй на день її смерті, і на що вона за законом буде мати право /а. с. 7/.

Згідно копії свідоцтва про смерть від 29 травня 2017 року серія НОМЕР_2 АМ НОМЕР_3 386171 ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла /а. с. 6/.

ОСОБА_2 як спадкоємець ОСОБА_3 вчасно звернувся у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини, про що свідчить копія його заяви від 07 листопада 2017 року /а. с. 41/.

Відповідно до копії матеріалів спадкової справи № 690/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , 26 вересня 2017 року нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А. на підставі заяви відповідача - ОСОБА_1 було відкрито спадкову справу та 12 грудня 2017 року видано на його ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом на підставі заповіту, посвідченого 17 березня 2009 року секретарем виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради за реєстровим № 11, на земельну ділянку площею 2,13 гектарів, розташовану на території Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, кадастровий номер НОМЕР_4 /а. с. 34-61/.

Відповідно до копії інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), яка міститься в матеріалах спадкової справи № 690/2017 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , заповідачем ОСОБА_3 було складено чотири заповіти, останній з яких складено 21 червня 2011 року на ім`я позивача - ОСОБА_2 . /а. с. 37/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке було видане 12 грудня 2017 року Тульчинською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 було видане за відсутності передбачених законом підстав, оскільки після складення 21 червня 2011 року ОСОБА_3 заповіту на користь ОСОБА_2 попередній заповіт, який складений нею 17 березня 2009 року на ім`я ОСОБА_1 є скасованим, відтак ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_3 немає.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом частини першої статті 1220, частини першої статті 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частиною першою статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до частини другої, третьої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1268, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України у роз`ясненнях, викладених у пункті 27 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» звертає увагу судів на те, що у відповідності до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до підпункту 1.2 пункту 1 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Згідно пункту 4.12. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Статтею 46 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Із копії спадкової справи видно, що ОСОБА_2 при поданні до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини вказав у ній про те, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 за заповітом від 21 червня 2011 року за реєстровим номером № 102.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що після складення 21 червня 2011 року ОСОБА_3 заповіту на користь ОСОБА_2 попередній заповіт, який складений нею 17 березня 2009 року на ім`я ОСОБА_1 є скасованим, відтак ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_3 не має.

Окрім цього, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_1 нотаріусом не було з`ясовано, який із складених ОСОБА_3 заповітів на момент її смерті є чинним та складений останнім.

Отже оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом порушує права ОСОБА_2 , а тому місцевим судом правильно визнано його недійсним, оскільки ОСОБА_1 , якому воно видане, не мав права на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 ..

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивачем не виконано вимоги ухвали місцевого суду про відкриття провадження від 12 березня 2018 року, якою позивача було зобов`язано надати суду оригінали документів (свідоцтво про смерть та заповіт), які додані до позовної заяви, колегія суддів вважає такими, що не впливають на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, оскільки оригінал свідоцтва про смерть є у відповідача та його копія була надана до нотаріальної контори, а отже відповідність наданих копій оригіналу судом під сумнів не ставиться, що відповідає нормам п. 6 ст. 95 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У той же час, відповідачем не надано доказів на спростовування позовних вимог ОСОБА_2 ..

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано доказів відмови йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а тому його права не є порушеними, колегія суддів не вважає такими, що дають підстави для скасування рішення місцевого суду, оскільки Тульчинська державна нотаріальна контора позов визнала, тим самим підтвердила факт невидачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу, так як уже видала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі заповіту посвідченого 17 березня 2009 року, що свідчить про порушення прав позивача.

Доводи апеляційної скарги про те. що Тульчинська державна нотаріальна контора є неналежним відповідачем у справі, колегія суддів до уваги не приймає, адже рішення місцевого суду нотаріальною конторою не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції рішення суду в цій частині не перевіряється.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2019 рокуу даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. М. Шемета

Підпис М. М. Якименко

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.