Справа № 487/2721/19
Провадження № 2/487/1512/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря судового засідання Полінкевич К.Г., розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

09.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що відповідач в порушення умов зазначених у розписці борг не повернув в повному обсязі і тому він вимушений звертатися до суду.

Позовні вимоги мотивував тим, що 03.10.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно ячкого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 15800 грн. із строком повернення до 10.10.2018 року. 12.10.2018 року відповідач повернув позивачу частину отриманих грошщовихх коштів у сумі 6500 грн. 18.01.2019 року позивач направив відповідачу претензію з вимогою щодо повернення боргу в розмірі 9300 грн., але відповідач на вимогу не реагує, від спілкування із позивачем ухиляється, грошові кошти в сумі 9300 грн. до теперішнього часу не повернув. Тому позивач вимушений звертатися до суду за захистом порушеного права. На підставі викладеного просив стягнути з відповідача на його користь боргу в сумі 9949,73 грн., що складається з суми позики у розмірі 9300,00 грн., 3% річних 137 грн., витрати від інфляції 512,73 грн.

До судового засідання позивач не з`явився, суду надав заяву про слухання справи за його відсутності, просив суд позов задовольнити.

Відповідач до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.10.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у письмовій формі, відповідно до якого позивач надав у борг позивачу грошові кошти в сумі 15800 грн. Відповідно до договору ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти до 10.10.2018 року. 12.10.2018 року відповідач повернув позивачу частину позики у сумі 6500 грн.

18.01.2019 року позивач направив на адресу відповідача претензію щодо повернення заборгованості по договору позики у сумі 9300 грн. Однак до теперішнього часу вимоги щодо повернення грошових коштів відповідачем не виконані.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ч.ч. 1.2 ст.207 та ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Всупереч укладеному договору позики та вказаним нормам відповідач у встановлений строк не виконав покладені на нього зобов`язання та не повернув борг позивачу у розмірі 9300 грн.

Крім цього, договір позики може бути оплатним, відповідно до ст.1048 ЦК України, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ТІК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Дана позиція колегії судді узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-36цс14.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст.1048 цього Кодексу у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За таких обставин з відповідача також підлягає стягненню 3% річних з простроченої суми у розмірі 137 грн., інфляційного збільшення у розмірі 512,73 грн.

Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 78, 81, 141,259, 260,263, 264, 265,354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 03.10.2018 року в розмірі 9949,73 грн., який складається з суми позики у розмірі 9300,00 грн., 3% річних в розмірі 137 грн., витрати від інфляції в розмірі 512,73 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

СУДДЯ: В.О. Гаврасієнко