Дата документу 10.06.2019 Справа № 337/5436/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2081/19 Головуючий у 1-й інстанції: Брєдун Д.С.
Є.У.№ 337/5436/14 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ПАТ «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №AN3ZRX32270127 від 15 січня 2011 року у розмірі 38684,58 грн. та судові витрати у розмірі 386,85 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 15.01.2011 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит на суму 4 187, 68 грн. зі сплатою 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом зі строком повернення не пізніше 14.01.2012. Посилаючись на те, що позичальник умови договору не виконала, кредит не повернула, станом на 04.08.2014 має заборгованість у розмірі 38 684, 58 грн., із яких 1 510, 76 грн. - за комісією, 34 855, 51 грн. - пеня, 2 318, 31 грн. судові штрафи, просив про задоволення позову.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 38684,58 грн., яка складається з 1510,76 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом, 35855,51 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн. - штрафу (фіксованої частини) та 1 818,31 грн - штраф (процентна складова) та суми судових витрат у розмірі 386,85 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконала умови кредитного договору, має заборгованість за комісією і штрафами, яка підлягає стягненню на підставі ст. 1050, 1054 ЦК України.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій зазначала, що ні позовну заяву, ні повістку про виклик до суду вона не отримувала, про розгляд справи у суді не знала. 11 травня 2012 року повністю сплатила кредит, на підтвердження чого надала суду відповідний письмовий доказ.

Ухвалою Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 27 березня 2019 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що судом не враховано погашення нею основної суми боргу у травні 2012 року, пеня нарахована поза строками позовної давності, наявні справі письмові докази не підтверджують розмір визначеної судом першої інстанції заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач до суду апеляційної інстанції не надавав, ухвалу про відкриття апеляційного провадження і копію апеляційної скарги отримав 13 травня 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, судове рішення - скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Встановлено, що 15 січня 2011 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 4 187, 70 грн. на строк 12 місяців по 14.01.2012 включно для придбання товару зі сплатою 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 380, 70 грн. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 138, 19 грн.

За мовами договору погашення кредиту здійснюється щомісячними платежами, з 25 по 30 число кожного місця. Позичальник повинен надати банку грошові кошти у сумі 487.40 для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно Умов та правил.

При порушені позичальником строків заборгованості, зазначеної в заяві позичальника, п.п.3.2.2, 3.3.3 Умов понад 210 днів щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 211 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 211 дня порушення вважається простроченою.

При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту позичальник сплачує пеню, встановленою п.6.1 Умов та правил (а.с.5-6).

Додані до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») у п.6.1 не передбачають відповідальність позичальника за порушення умов кредитного договору (а.с.7-13).

Із розрахунку заборгованості за договором вбачається, що з 1 березня 2011 року позичальник припинила вносити платежі на погашення кредиту, у неї утворилася прострочена заборгованість, отже днем повернення кредиту є 211 день, тобто 1 жовтня 2011 року.

Станом на 1 жовтня 2011 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом становила 5 295, 86 грн., із яких: за тілом кредиту 4 187, 70 грн., за відсотками 2, 64 грн., за комісією 1105,52 (а.с.4). На 1 жовтня 2011 банком також здійснено нарахування пені на суму 5276,81 грн.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд судового рішення ОСОБА_1 надала суду квитанцію про сплату 11.05.2012 на користь кредитора 4 200 грн. (а.с.51).

Отже, з урахуванням вказаного платежу залишок неповернутого кредиту становить 1095, 86 грн. ( 5 276, 81 грн. - 4 200 грн.= 1095,86 грн.).

Дійшовши висновку про обґрунтованість позовних вимог Банку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за відсутності заборгованості за тілом кредиту і відсотками, нарахування Банком комісії поза строками кредитування і пені не ґрунтується на договорі і суперечить нормам матеріального права.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами ; строк повернення кредиту в повному обсязі - не пізніше 14.01.2012, а у випадку прострочення кредиту (овердрафту) - строком повернення кредиту є 211 день з моменту виникнення такої заборгованості (п.3.2.2,3.3.3 Умов, абз 2 заяви позичальника).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 25 до числа кожного місяця. Починаючи з 211 дня з моменту виникнення простроченої заборгованості - 01 жовтня 2011 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у вищевказаній справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нарахування позивачем на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів до повного погашення заборгованості за кредитом, комісії і пені є неправомірним.

Аналізуючи умови укладеного сторонами кредитного договору, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до умов кредитного договору від 15 січня 2011 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, отже, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої , сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Передбачивши щомісячну плату за управління кредитом у розмірі 138,19 грн., кредитодавець не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а компенсація сукупних послуг за рахунок позичальника, є такою, що не відповідає Закону.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 234/169/15-ц.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Таким чином, умови договору щодо плати за управління кредитом (комісії) є нікчемними, і тому у відповідача-позичальника не виникло обов`язку сплачувати вказані платежі, і вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по платі за управління кредитом є необґрунтованими.

Поза увагою суду залишилася і та обставина, що розмір нарахованої банком пені за порушення умов договору перевищує суму кредиту, що не узгоджується із такою засадою цивільного судочинства, як розумність і справедливість. Судом не обговорено питання про застосування ч.3 ст.551 ЦК України, якою передбачено зменшення розміру неустойки, яка значно перевищує розмір збитків.

Судом першої інстанції допущено порушення і норм процесуального права.

І в заяві про перегляд заочного рішення, і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що позов про стягнення пені заявлено Банком з пропуском строку позовної давності. Проте подати заяву про його застосування до ухвалення заочного рішення вона не мала можливості, оскільки ні копію позовної заяви, ні повістку про виклик у судове засідання він не отримував, про час і місце розгляду справи не був обізнаний.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи є поштовий конверт, адресований цим судом відповідачеві, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв`язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. У вказаному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі та про призначення судового засідання на 22 вересня 2014 року (а.с.29).

Крім того, у матеріалах справи є також адресована відповідачеві повістка про виклик його у судове засідання на 16 жовтня 2014 року, які також відповідачеві не вручені. (а.с.24,36).

Вказані обставини спростовують висновки суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.

Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п`ятої статті 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частину другу статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи цим судом).

Відповідно до частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 14 березня 2019 року про перегляд заочного рішення відповідач вказувала, що вимоги про стягнення пені нараховані банком поза строками позовної давності, а також, що вона не була належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Суд першої інстанції в ухвалі від 27 березня 2019 року встановив, що на адресу відповідача направлялися копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, а також що відповідач належним чином повідомлялася про день, час і місце розгляду справи. Суд вказав, що у заяві про перегляд заочного рішення не вказані обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

В апеляційній скарзі відповідач повторно вказала на те, що не була належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а тому не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Вказані доводи відповідача об`єктивно підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Вирішуючи питання про можливість застосування строку позовної давності при перегляді судового рішення, апеляційний суд звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; частина перша статті 47 цього Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

За змістом ст.12 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суду вважає, що рішенням суду першої інстанцій у цій справі порушено принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Вказане порушення суд першої інстанції міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення. Проте про відмову у перегляді заочного рішення суд не встановив причини неявки відповідача на судові засідання через неналежність його повідомлення про час і місце розгляду справи. Крім того, не дослідивши кредитний договір і проведений позивачем розрахунок комісії і пені за цим договором, суд визнав безпідставними доводи відповідача стосовно того, що вказаний розрахунок є помилковим, і що позивач звернувся до суду, пропустивши позовну давність. Дослідження зазначених обставин, на які посилався відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження у задоволенні позову може бути відмовлено.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що відповідача не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, позов про стягнення пені заявлено банком з пропуском строку позовної давності, у заяві про перегляд заочного рішення відповідач просив про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції, враховуючи правові висновки ВП ВС від 17 квітня 2018 року, вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

За умовами договору остаточний строк повернення кредиту у зв`язку із виникнення простроченої заборгованості передбачався 01 жовтня 2011 року. На 1 жовтня 2011 банком здійснено нарахування пені на суму 5276,81 грн. Звідповідним позовом до суду Банк звернувся у серпні 2014 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ст.257 ЦПК України.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

На підставі ст.141 ч.13 ЦПК України з Банку на користь відповідача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у суді першої інстанції за подання заяви про перегляд заочного рішення у сумі 384, 20 грн. (а.с.45), а також зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у сумі 1153,50 грн. (а.с.100), а всього на суму 1537, 70 грн.

Керуючись ст. ст.268, 369 ч.1, 374 , 3765, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2014 року по цій справі скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» на користь ОСОБА_1 1537, 70 грн. (одну тисячу п`ятсот тридцять сім гривень 70 коп.) компенсації судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: