ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4884/19 Справа № 204/7606/18 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 08.04.2014 року його було поміщено до Дніпропетровського слідчого ізолятору №3, який у подальшому було перейменовано у Державну установу «Дніпровська установа виконання покарань (№4), у якій позивач утримувався до 12.03.2015 року. Утримувався в камерах №620, 617. За матеріально-побутовими та санітарними умовами тримання у вищезазначених камерах були дуже схожі, та були такими, що принижували честь та гідність позивача. Також позивач посилався на відсутність предметів першої необхідності та особистої гігієни. Крім того, позивач скаржився на погане харчування та на відсутність санітарно-гігієнічних умов в душі. Неодноразові усні скарги на порушення умов утримання під вартою, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництву установи були залишені без уваги і не призвели до покращення умов утримання. Керівництво жодним чином не покращувало умови тримання позивача під вартою, лише посилалось на брак державного фінансування, отже є беззаперечним фактом наявності бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Таким чином, позивачу була завдана моральна шкода, яка відобразилася у фізичному болю та глибоких моральних стражданнях.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного рахунку, відкритого в Державній Казначейській службі України в рахунок відшкодування моральної шкоди на його користь 100000 гривень моральної шкоди, заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи виконання покарань (№4)», що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, з чим останній не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення і задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі, позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права, та на невідповідність фактичним обставинам справи.

Міністерство юстиції України відповідно до ст. 360 ЦПК України подало відзив, в якому просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2019 року без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, на які посилається позивач, визначені ст. 1174 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Оскільки Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4) за своєю організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом), а не державним органом, що унеможливлює застосування норм статті 1174 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що за відсутності підстав для застосування зазначеної статті шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди.

Посилаючись на положення ст. 1166 ЦК України, ст. 23 ЦК України, 1167 ЦК України, суд встановив, що в даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідачів до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є встановлений факт неправомірних дій цього відповідача чи його посадових чи службових осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» з 08.04.2014 року по 12.03.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на підтвердження своїх звернень з усними та письмовими скаргами на порушення умов тримання під вартою не надав будь-яких належних та допустимих доказів, крім того, не надано позивачем і доказів, що умови тримання під вартою, які він вважає неналежними, негативно вплинули на його стан здоров`я.

Також, судом не взято до уваги посилання позивача на те, що під час перебування під вартою в умовах ДУ «ДУВП (№4) він піддавався нелюдському поводженню, яке полягало в самих умовах утримання в камерах установи, враховуючи обмеження в особистому просторі в камері, відсутність умов гігієни, для сну, для відпочинку, недотримання санітарних умов, відсутність доступу свіжого повітря, відсутність нормального харчування, оскільки вказані обставини не знайшли свого об`єктивного підтвердження у справі на підставі належних, допустимих і достатніх доказів.

Крім того, суд першої інстанції критично поставився до свідчень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки вказані свідки, на думку суду, мають свою заінтересованість в результаті розгляду справи.

Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що позивачем належних та допустимих доказів обставин викладених в позовній заяві щодо неналежних умов тримання під вартою та бездіяльності керівництва ДУ «ДУВП №4» суду не надано, факт завдання через умови тримання під вартою у ДУ «ДУВП №4» йому моральної шкоди перед судом не доведено; позивачем не доведено той факт, що його здоров`я чи життя під час тримання його під вартою в ДУ «ДУВП (№4)» перебувало під реальною загрозою, або що його здоров`я погіршилося, погіршився моральний стан, що спричинило до порушення його конституційних прав та гарантій, яке передбачені ст.3 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, обгрунтовуючи свої доводи триманням під вартою в ДУ Дніпровська установа виконання покарань (№4) в умовах, що принижують честь і гідність громадянина, що проявляється у забезпеченні позивача камерою площею 2,5 квадратні метри.

З такими доводами апелянта колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Осіб, взятих під варту, розміщують у маломісних або загальних камерах з додержанням вимог ізоляції, що закріплено у ст. 8 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» визначено, що норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра.

Розміщення ОСОБА_1 . в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камерах відповідало нормі площі в камері для однієї особи, встановленій Законом України Про попереднє ув`язнення, яка не була менше за 2,5 кв.м.

Однак, разом з цим, визначена ч. 2 ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» норма площі в камері для однієї взятої під варту особи є меншою, ніж мінімальний стандарт, рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, що вже неодноразово констатувалось у рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому числі у рішеннях «Давидов та інші проти України», «Іглін проти України», «Мельник проти України», та становить проблему системного характеру, яка сама по собі порушує питання за ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод категорично забороняє катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання. Жорстке поводження підпадатиме під дію ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі досягнення певного рівня жорстокості. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в деяких випадках мають враховуватись також вік, стать і стан здоров`я потерпілого.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що, оцінюючи умови тримання, необхідно враховувати сукупний вплив цих умов.

Однак, ОСОБА_1 не надав ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції належні та достатні докази, які підтверджували про фізичні та психічні наслідки поводження з ним.

Апелянт в своїй скарзі також вказує на те, що до матеріалів справи були долучені фотознімки камери, в якій він утримувався. Однак, судом першої інстанції не надано жодного висновку щодо цих доказів.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76-79 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, колегія суддів не може прийняти до уваги вказані фотознімки, як належний доказ, оскільки вони не містять будь-якої інформації, зокрема, що це саме та камера, в якій утримувався апелянт.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що позов пред`явлено до органу державної влади, а тому матеріальна та моральна шкода, яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою відповідно до ст. 56 Конституції України.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічне положення закріплене також у ст.ст. 1173,1174 ЦК України, які закріплюють, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

До суб`єктів відповідальності згідно з нормою ст.ст. 1173,1174 ЦК України належать органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, їх виконавчі органи, посадові або службові особи вказаних державних органів. Основними ознаками органів державної влади є: органи держаної влади є складовою частиною апарату (механізму) держави, уповноважені на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями). Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади.

У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, судам роз`яснено, що норми ст. 56 Конституції України не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Згідно витягу з сайту Міністерства юстиції України - https://usr.minjust.gov.ua, Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (ідентифікаційний код юридичної особи 14316882) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом).

Державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин.

Отже, з аналізу вищевикладеного вбачається, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (попередня назва - Дніпропетровський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області), в умовах якої позивач тримався під вартою у період з 08.04.2014 року по 12.03.2015 року, та в умовах тримання в якій за твердженнями позивача йому було завдано моральної шкоди, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку, що норми ст. 56 Конституції України, та відповідно і ст.ст. 1173,1174 ЦК України, в даному випадку застосуванню не підлягають.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія судів не приймає до уваги, оскільки апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова