Справа № 473/1433/18 Суддя першої інстанції Лузан Л.В.
Провадження № 22-ц/812/842/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 травня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

представника позивача Вуїв О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Лузан Л.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, о 14 год. 55 хв., повний текст якого складений 04 березня 2019 року, за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

4 травня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори» (далі ТОВ «Ательє «Головні убори») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , де просило визнати за ним право власності на нежитлове приміщення загальною площею 34,9 кв.м, яке розташоване по вул. АДРЕСА_1 .

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що відповідно до договору купівлі продажу, укладеного 29 серпня 1995 року між представництвом Фонду державного майна України у Вознесенському районі та Товариством покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори» (далі Товариство покупців), у власність Товариства покупців було передане державне майно та приміщення ательє «Головні убори» за адресою: АДРЕСА_2 Одеська (до зміни найменування Кірова), АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення 1 площею 29,0 кв.м, приміщення 2, площею 5,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м.

ТОВ «Ательє «Головні убори», яке є правонаступником Товариства покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори», звернувшись до державного реєстратора з метою реєстрації вищевказаного нежитлового приміщення, отримало відмову у вчиненні даної реєстраційної дії через наявність реєстрації права власності на об`єкти нерухомості за вказаною адресою за іншими фізичними особами та невизначеності в договорі купівлі продажу частки спірного майна.

У зв`язку з зазначеними обставинами, тобто у зв`язку з тим, що позивач правомірно набув нежитлове приміщення в порядку приватизації державного майна як правонаступник Товариства покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори», однак через суперечності між заявленими ним та вже зареєстрованими майновими правами відповідачів на нерухоме майно (будівлю по вул. Одеська АДРЕСА_3 20) на сьогоднішній день відсутня можливість для здійснення повноважень позивача як власника нерухомого майна, що порушує його права, ТОВ «Ательє «Головні убори» просило про задоволення позову.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року провадження по справі за позовом ТОВ «Ательє «Головні убори» до ОСОБА_6 про визнання права власності було закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України та ухвалою того ж суду від 12 листопада 2018 року до участі в справі в якості відповідача було залучено спадкоємця ОСОБА_6 - ОСОБА_7

08 січня 2019 року була уточнена позовна заява, за вимогами якої ТОВ «Ательє «Головні убори» просило визнати за позивачем право власності на 11/100 часток у загальному складі будівлі по АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення 1 площею 29,0 кв.м, приміщення 2, площею 5,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ТОВ «Ательє «Головні убори» є правонаступником Товариства покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори», зареєстрованого в представництві Фонду державного майна України в Вознесенському районі 03 серпня 1995 року за номером 912112 (п.1.1).

Між тим, доказів передачі майна членами Товариства покупців трудового колективу ательє «Головні убори» до статутного фонду ТОВ «Ательє «Головні убори» матеріали справи не містять (акт прийому-передачі), не містить обумовлені відомості й Статут товариства.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів того, що між сторонами існує спір щодо спірного майна, навпаки, дана обставина спростовується поданими відповідачами заявами про визнання позову.

Водночас, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України щодо визнання права власності є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Отже, враховуючи, що в судовому засіданні не встановлено необхідну сукупність умов для застосування ст. 392 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ТОВ «Ательє «Головні убори», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати оскаржене рішення суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що 11/100 часток у загальному складі будівлі по вул. Одеській, АДРЕСА_1 м. Вознесенську Миколаївської області, які складаються з двох приміщень: площею 29,0 кв.м та площею 5,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м (далі спірне приміщення) було отримано у власність ТОВ «Ательє «Головні убори» в порядку приватизації державного майна як правонаступником Товариства покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори». До складу вказаної будівлі також входять інші нежитлові приміщення, які належать відповідачам.

Право власності на ці приміщення відповідачів, що входять до складу будівлі, розташованої по вул. Одеській 20, так само як і приміщення належне позивачу, отримані відповідачами або попередніми власниками в результаті процедури приватизації державного майна, тобто вони також раніше належали державі та в ході приватизації державного майна були передані членам інших трудових колективів, які їх займали та в подальшому були відчужені відповідачам.

Водночас відповідачі під час вчинення угод з оформлення права власності та його відчуження не врахували наявність в зазначеній нежитловій будівлі ще і приміщення, яке належало Товариству покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори» та належить на сьогодні позивачу як правонаступнику цього колективу.

Разом з тим, наявність реєстрації прав власності відповідачів на вже виділене зі спільної власності майно ускладнює на сьогоднішній день можливість здійснити реєстрацію права власності позивача не нежитлове приміщення, яке було набуто ним в порядку приватизації.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог не заперечували (але не всі відповідачі висловили свою позицію щодо позовних вимог), оскільки вони не претендували і не претендують на спірні приміщення позивача та ними не користуються і не володіють. Але реєстрація їх права власності на належні їм приміщення вплинула на можливість реєстрації права власності позивача на належне йому майно, що підтверджується відмовою державного реєстратора. Виправити цю ситуацію можна лише після визнання за позивачем права власності на спірні приміщення. Зробити це в адміністративному порядку неможливо, тому захист прав позивача можливий тільки в судовому порядку.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового шляху для відновлення порушеного права (іншій можливий шлях реєстрація права власності в реєстрі речових прав не дав позитивних для позивача результатів). Позивачем у позові про визнання права власності виступає особа, яка вже є власником.

Право Товариства покупців зареєструвати за новоствореною юридичною особою отримане в результаті приватизації майно перейшло до даної юридичної особи позивача по справі.

Таким чином, права на спірне майно від Товариства покупців, членами якого були ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , перейшло до створеної ними юридичної особи, яка і створювалася саме для цього. Іншої юридичної особи Товариство покупців не створювало та свої права іншим особам не передало. Акт про передачу приміщень від Товариства покупців створюваній юридичній особі не був прийнятий державним реєстратором при реєстрації юридичної особи.

Відповідачі правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законами. Одним із способів зміни форми власності є приватизація, в процесі якої відбувається відчуження на користь фізичних або юридичних осіб майна, що є державною чи комунальною власністю, та майна, що належить Автономній Республіці Крим. Порядок відчуження такого майна визначається законами, зокрема, Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», який діяв на час приватизації спірного майна та втратив свою чинність 07 березня 2018 року.

Статтею 5 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств» визначено, що покупцями об`єктів малої приватизації можуть бути фізичні та юридичні особи, які визнаються покупцями відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна».

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного майна», який діяв на час приватизації спірного майна, для спільної участі у приватизації громадяни можуть створювати господарські товариства, в тому числі із членів трудового колективу, в порядку встановленому Законом.

Зі змісту Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств» вбачається, що одним із способів приватизації є викуп об`єктів малої приватизації працівниками цих об`єктів.

Пунктом 1.1. Порядку створення та реєстрації товариства покупців у процесі приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 25 травня 1993 року (надалі - Порядок), який діяв на час приватизації спірного майнам та втратив чинність 08 квітня 2019 року, визначено, що Товариство покупців це добровільне об`єднання громадян, які уклали угоду про спільну діяльність, з метою придбання об`єктів приватизації у колективну власність.

Реєстрація товариства покупців здійснюється органом

приватизації в 10-денний строк від дня подачі необхідних

документів (п. 2.8 Порядку)

Товариство покупців припиняє свою діяльність:

на підставі рішення загальних зборів, прийнятого одноголосно;

після досягнення поставленої при його створенні мети;

з підстав передбачених чинним законодавством.

Рішення про ліквідацію товариства покупців у 3-денний строк

подається до органу приватизації, який зареєстрував товариство ( п. 7 Порядку).

Згідно з п.п. 2.2.4. Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств , затвердженого наказом Фонду державного майна України від 04 лютого 1993 оку № 56, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 1993 року за № 345В, що діяло на час реєстрації спірного майна, в 10-денний строк з моменту підписання договору

купівлі-продажу орган приватизації повідомляє органи статистики та

відповідні органи, які здійснюють державну реєстрацію підприємств

і організацій, про приватизацію державного підприємства для

вилучення його з державного реєстру підприємств України, та

контролює додержання покупцем строків подання на державну

реєстрацію необхідних установчих документів, передбачених умовами

договору купівлі-продажу.

З моменту вилучення з державного реєстру підприємство

вважається таким, що припинило діяльність як державне п.п. 2.2.4. Порядку).

З метою здійснення подальшої господарської діяльності

товариство покупців обирає організаційно-правову форму згідно з

чинним законодавством та протягом строку, встановленого в

договорі купівлі-продажу, створює і реєструє суб`єкт

підприємництва. З моменту реєстрації суб`єкта підприємництва

товариство покупців припиняє свою діяльність (п.п. 2.2.4. Порядку).

Судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з проведенням малої приватизації представництвом Фонду державного майна України по Вознесенському району Миколаївської області під приватизацію підпадало приміщення будівлі АДРЕСА_4 , де на час приватизації були розташовані магазин «Рембиттехніка», ательє «Сілуєт», салон обрядових послуг, майстерня по ремонту холодильників, ательє «Головні убори».

Під час проведення малої приватизації 29 серпня 1995 року між представництвом Фонду державного майна України у Вознесенському районі, як продавцем, та Товариством покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори», як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу державного майна та приміщення ательє «Головні убори», який був посвідчений державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори 29 серпня 1995 року та зареєстрований у Вознесенській районній раді народних депутатів 30 серпня 1995 року за № 9.

Товариство покупців членів трудового колективу налічувало дві особи: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та було зареєстровано в представництві Фонду держмайна.

За умовами даного договору, його предметом є державне майно та приміщення ательє «Головні убори», загальною площею 33,8 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_4 , яке продавець зобов`язався передати покупцю у власність, а останній, відповідно, прийняти та сплатити обумовлену договором його вартість (п.1.1 договору купівлі продажу).

При цьому, право власності на майно, яке було відчужене, переходить до покупця з моменту складання акту прийому передачі (п.1.2 договору купівлі продажу).

06 вересня 1995 року сторонами був складений та підписаний акт прийому передачі, відповідно до договору купівлі продажу від 29 серпня 1995 року, додатку № 1 до нього.

В той же час були приватизовані й інші приміщення за вказаною адресою.

В подальшому, відповідно до угоди, посвідченої приватним нотаріусом Вознесенського міського та районного нотаріального округу Миколаївської області 24 вересня 1997 року, до вищевказаного договору купівлі продажу були внесені зміни та доповнення, а саме п.п.1.1 викладений у новій редакції. Зокрема, сторони погодили, що продавець зобов`язується передати у власність покупця державне майно і приміщення ательє «Головні убори» за адресою: АДРЕСА_2 Одеська (до АДРЕСА_5 найменування АДРЕСА_4 , яке складається з приміщення 1 площею 29,0 кв.м, приміщення 2, площею 5,9 кв.м, загальною площею 34,9 кв.м, в свою чергу останній зобов`язується прийняти майно та приміщення, сплатити його вартість, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі.

За п. 5.4. вказаного Договору в місячний строк с моменту підписання акту прийому передачі покупець зобов`язаний підготувати документи і провести державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності та один з примірників надати продавцю.

Проте, цей пункт договору не було виконано, про що свідчить лист начальника представництва Фонду держмайна України в Вознесенському районі від 11 вересня 1995 року.

19 червня 2017 року ОСОБА_8 було відмовлено у державній реєстрації приватної форми власності на приміщення ательє «Головні убори» у зв`язку з тим, що не було утворено господарського товариства.

09 серпня 2017 року було утворено та внесено запис про юридичну особу до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори», яке налічує два учасники: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

В Статуті товариства зазначено, що воно є правонаступником Товариства покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори», створеного під час приватизації та зареєстрованого в представництві Фонду державного майна України по Вознесенському району Миколаївської області.

15 січня 2018 року державний реєстратор відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори» в реєстрації прав власності на приміщення, розташоване по АДРЕСА_4 у зв`язку з не підтвердженням, що це товариство є правонаступником Товариства покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори» та наявність інших власників цього приміщення.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за вказаною адресою розташоване нерухоме майно загальною площею 318,4 кв.м. та здійснено реєстрацію права власності за:

- ОСОБА_4 (фізична особа підприємець) 18/100 часток (56,10 кв.м), відповідно до договору дарування, посвідченого 27 лютого 2014 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу;

- Балануца О.М. (фізична особа-підприємець) магазин площею 64,9 кв.м: 69/100 часток, відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 15 липня 2000 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу; 31/100 часток, відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого 29 листопада 2012 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу. Підприємницька діяльність припинена;

- Ватуліним М.В. нежитлова будівля площею 85 кв.м, на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 29 березня 1996 року Першою Вознесенською нотаріальною конторою. Помер 23 березня 2002 року;

- ОСОБА_10 (фізична особа підприємець) - нежитлова будівля площею 38,3 кв.м, на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2004 року;

- ОСОБА_3 (фізична особа-підприємець) магазин площею 74,1 кв.м, відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 20 березня 2003 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради.

З огляду на встановлені судом обставини та надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, судом апеляційної інстанції було з`ясовано, що відповідач ОСОБА_2 відповідно до актового запису про смерть № 391 від 08 серпня 2017 року помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача, який на час звернення з позовом до суду вже помер, що виключало можливість відкриття провадження у справі за позовними вимогами до цього відповідача.

Згідно із ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. Так норми ст. 55 ЦПК України визначають порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі.

Отже ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому не залежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Таким чином процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку ст. 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.

За такого, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог ст. 25 ЦК України припинено, та в силу вказаного вище не могла бути стороною по справі, а тому провадження у справі підлягає закриттю з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Така правова позиція з приводу необхідності закриття провадження у справах за позовами, які пред`явленні до осіб, що померли на момент пред`явлення позовів, висловлена Верховним Судом у постановах від 16 травня 2018 року, у справі №183/4229/14-ц, 07 березня 2018 року у справі №320/13096/13-ц, 14 лютого 2018 року у справі №310/10284/15 та 16 січня 2018 року у справі №654/3928/15.

Отже в частині позовних вимог до ОСОБА_2 провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Більш того, як встановлено матеріалами справи спір у справі виник з приводу укладення договору купівлі-продажу державного майна, укладеного в порядку його приватизації, та переходу прав власності на це нерухоме майно на підставі малої приватизації від держави до Товариства покупців членів трудового колективу ательє «Головні убори», що в подальшому зареєструвалося як суб`єкт господарювання ТОВ «Ательє «Головні убори».

За таких обставин, колегія суддів приходе до переконання, що суд першої інстанції безпідставно розглянув заявлений позов за нормами ЦПК України, хоча його вирішення законом віднесено до юрисдикції господарського суду та підлягає розгляду в порядку, передбаченому ГПК України.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017року, яким чинні ГПК України та ЦПК України викладено у новій редакції.

Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено ст. 20 ГПК України.

Так, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому ГПК України, крім випадків, коли сторони погодили передачу таких спорів на вирішення міжнародному комерційному арбітражу відповідно до ч. 12 ст. 26 цього Закону.

Положення названих статей законодавства не містять будь-яких норм щодо поділу суб`єктного складу сторін правовідносин у сфері приватизації на фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Отже, враховуючи викладене, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду. У цьому випадку суб`єктний склад сторін не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Тобто, всі спори, що виникають з питань приватизації майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду) підлягають розгляду саме в порядку господарського судочинства незалежно від того, хто виступає стороною у спорі - юридичні чи фізичні особи.

Таким чином суд першої інстанції розглянув цивільну справу з порушенням предметної юрисдикції.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст. 255 та 257 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю, а провадження у справі закриттю з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори» задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 лютого 2019 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє «Головні убори» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на 11/100 часток нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , закрити. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.