Справа № 487/6509/18
Провадження № 2/487/498/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Ободенко І.О., позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу №487/6509/18 за позовом ОСОБА_1 до колективного підприємства «Миколаївліфт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

за участю:

представника відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

01.10.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до колективного підприємства «Миколаївліфт» про поновлення її на роботі на посаді диспетчера, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.09.2018 року до дня поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що з 10.08.1995 року вона працювала в КП «Миколаївліфт», наказом №1-Л від 05.01.2015 року переведена на посаду диспетчера управління. 09.07.2018 року вона була повідомлена проте, що через 2 місяця буде звільнена з посади у звязку із скороченням штату та наказом №108 від 14.09.2018 року її було звільнено за п.1 ст. 40 КЗпП України, зі згоди профспілкового комітету. Вважає, що її звільнення було незаконним, оскільки відповідно до вимог ст.. 42 КЗпП України вона має переважне право на залишення на роботі, оскільки має 23 роки стажу на підприємстві, її чоловік є інвалідом 2 групи, її заробіток був єдиним у родині, вона сумлінно виконувала свої обовязки, але її декілька разів намагались скоротити. Після зміни директора підприємства, з січня 2017 року вона відчула упереджене ставлення керівництва до неї. Протягом двох місяців попередження їй пропонували посаду електромеханіка по ліфтам 1 розряду, але вона на цей посаді не працювали більше 6 років та їй потрібно було пройти медичну комісію та переатестацію техніки безпеки, проте вона не повинна цього робити. Вказаними незаконними діями відповідача їй спричинена також моральна шкода, яка виразилась в постійному стресі протягом двох років, у неї почалась депресія, зявилось безсоння, від переживання як жити далі, оскільки різко змінився матеріальний стан її родини, спричинену моральну шкоду вона оцінює у 10000 грн.

Ухвалою від 05.10.2018 року відкрите провадження у справі.

07.11.2018 року до суду надійшов відзив від КП «Миколаївліфт» на позов, згідно якого відповідач просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що відповідачем було прийнято рішення про зміну в організації праці, шляхом ліквідації посади диспетчера та були внесені зміни до шатного розпису. 09.07.2018 року позивач була повідомлена про наступне звільнення з 15.09.2018 року, у звязку із скороченням штатної одиниці диспетчера дільниці №4 КП «Миколаївліфт» та їй було запропоновано, з урахуванням 17 річного стажу роботи на посаді електромеханіка 1 розряду, вакантна посада електромеханіка 1 розряду дільниці №3 з погодинною системою оплати та надано направлення для проходження медогляду, позивач відмовилась ставити свій підпис на ознайомленні з повідомленням, про що було складено акт 12.07.2018 року. 10.07.2018 року про звільнення позивача було повідомлено профспілковий комітет. На засіданні профспілкового комітету 14.08.2018 року була присутня позивач та їй було запропоновано три вакантні посади електромеханіка, в подальшому профспілковий комітет надав згоду на скорочення штатної одиниці диспетчера дільниці №4 з 14.09.2018 року, у випадку не надання позивачем згоди про переведення її на одну із запропонованих посад. 06.09.2018 року позивач надала заву, в якій виявила бажання про продовження роботи диспетчером дільниці №4. 13.09.2018 року відповідача запропонував позивачу раніше запропоновані посади електромеханіка 1 розряду на дільниці №2, 3, 4, надати медичний висновок, а у разі не згоди зявитися 14.09.2018 року для отримання наказу про звільнення та трудової книжки. Позивач відмовилась від підпису при отриманні листа-відповіді, про що складено акт 13.09.2018 року. 14.09.2018 року позивач отримала трудову книжку під підпис. Отже, на підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП є самостійною підставою для розірвання трудового договору з працівником.

14.01.2019 року позивач надала до суду відповідь на відзив, просила позов задовольнити в повному обсязі, зазначила, що відповідач не надав жодного доказу щодо скорочення її з посади за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП та порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП.

23.01.2019 року відповідач надав до суду заперечення, згідно яких вважали безпідставними, оскільки зі змісту штатних розписів наявна лише одна одиниця диспетчера, яка й була скорочена, отже підприємство не мало фактичної можливості залишити позивача на посаді диспетчера. При цьому, позивачу тричі було запропоновано посади електромеханіка з ліфтів 1 розряду, але заяв від позивача не надійшло. Тому звільнення позивач відбулось з дотриманням норм чинного законодавства, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, підтвердила викладені обставини та просила про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, у звязку з необґрунтованістю вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, позивач ОСОБА_1 з 10.08.1995 року працювала в КП «Миколаївліфт» електромеханіком першого розряду, згідно наказу №41-Л від 21.08.1995 року. Наказом №99-Л від 25.09.2012 року ОСОБА_1 переведено на посаду електромеханіка дільниці №4 розподілювачем робіт з 01.10.2012 року, на час знаходження у відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_3, наказом №1-Л від 05.01.2015 року ОСОБА_1 з 05.01.2015 року переведено на посаду розподілювача робіт диспетчером управління.

Згідно ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

В звязку зі змінами в організації праці на ділянці №4 Заводського району та з метою зниження витрат і приведенням штатного розкладу у відповідність з новими умовами організації праці на дільниці, на підставі рапорту ОСОБА_4, директором КП «Миколаївліфт» ОСОБА_5 видано наказ №95 від 09.07.2018 року «Про скорочення штату працівників», яким з 15.09.2018 року скоротити посаду диспетчера на ділянці №4 та з 15.09.2018 року вивести із штатного розпису одну штатну посаду диспетчера ділянці №4, що обіймає позивач.

Доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Наказом №108-Л від 14.09.2018 року директора КП «Миколаївліфт» ОСОБА_5 ОСОБА_1 було звільнено з 14.09.2018 року з посади диспетчера по п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату, на підставі наказу директора КП «Миколаївліфт» ОСОБА_5 №95 від 09.07.2018 року та згоди профспілкового комітету (протокол засідання від 14.08.2018 року №19). Перевіряючи обґрунтованість вимог ОСОБА_1 щодо незаконності її звільнення, суд приходить до наступного:

Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бутити розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, при цьому звільнення з підставі зазначених у п. 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою змовою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч.1 ст. 43 КЗпП).

Отже, аналізуючи зміст п.1 ч.1 ст. 40 КзпПА та п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, повязані із звільненням за п.1 ст. 40 КзпП України, суду зобовязані зясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва в праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяця про наступне вивільнення.

Так, 12.07.2018 року диспетчеру дільниці №4 ОСОБА_1 направлено повідомлення від 09.07.2018 року про наступне вивільнення в звязку зі скороченням штатної одиниці диспетчера дільниці №4 КП «Миколаївліфт» з 15.09.2018 року за п.1 ст. 40 КЗпП України та запропонована вакантна посада електромеханіка 1 розряду. 12.07.2018 року ОСОБА_1 отримала вказане повідомлення, проте поставити свій підпис про отримання повідомлення відмовилась, про що 12.07.2018 року складено акт, в якому зазначено, що ОСОБА_1 надано направлення для проходження попереднього медичного огляду для роботи на посаді електромеханіка 1 розряду.

02.08.2018 року за №251 директор КП «Миколаївліфт» ОСОБА_5 звернувся з поданням до профспілкового комітету КП «Миколаївліфт» щодо виведення із штатного розпису з 15.09.2018 року одної одиниці диспетчера дільниці №4 та можливості запропонувати ОСОБА_1 вакантну посаду електромеханіка 1 розряду, з урахування того, що остання має стаж роботи на посаді електромеханіка 1 розряду 17 років.

10.08.2018 року за №228 директор КП «Миколаївліфт» ОСОБА_5 звернувся до профспілкового комітету КП «Миколаївліфт» з повідомленням, що з 15.09.2018 року на підприємстві в звязу з виробничою необхідністю, змінами в організації виробництва та праці буде скорочена одна одиниця диспетчера дільниці №4 та диспетчер ОСОБА_1 підлягає скороченню за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, згідно ст. 252 КЗпП України та ч.3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Вказані норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Позивач ОСОБА_1 є членом профспілкового комітету КП «Миколаївліфт», тому для її звільнення на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КзпП України, відповідач повинен отримати згоду профспілкової організації.

14.08.2018 року на засіданні профспілкового комітету КП «Миколаївліфт», на якому була присутня ОСОБА_1, оформленого протоколом засідання №19, профспілковий комітет надав згоду на скорочення штатної одиниці диспетчера дільниці №4 з 14.09.2018 року. Позивачу було запропоновано три вакантні посади на підприємстві, з урахування того, що остання має стаж роботи на посаді електромеханіка 1 розряду 17 років, електромеханіка по ліфтам 1 розряду дільниця №3, електромеханіка по ліфтам 1 розряду дільниця №4 тимчасова до дня фактичного виходу працівника з відпустки по догляду за дитиною та електромеханіка по ліфтам 1 розряду дільниця №2, позивач зазначила, що розгляне вказані вакансії та повідомить відповідача та профспілковий комітет про прийняте рішення.

Тому на засіданні профспілкового комітету КП «Миколаївліфт» 14.08.2018 року було прийнято рішення, що у разі не надання до 14.09.2018 року інформації про згоду на переведення на запропоновані вакантні посади, а також не надання в указаний строк заяви ОСОБА_1 про переведення на одну із пропонованих посад, надати згоду на звільнення ОСОБА_1 по п.1 ст. 40 КЗпП.

06.09.2018 року позивач звернулась із заявою до директора підприємства, не надала згоди на переведенні на запропоновані їй посади та просила залишити її на раніше займаної посаді диспетчера.

13.09.2018 року за №284 директор КП «Миколаївліфт» направив ОСОБА_1 листа, в якому запропонував позивачу вакантні посади на підприємстві, електромеханіка 1 розряду на дільницях №2,3,4 та попередив, що у разі не надання заяви про переведення на запропоновані посади, буде звільнена з 14.09.2018 року по п.1 ст. 40 КЗпП.

Вказаний лист за №284 від 13.09.2018 року вручено ОСОБА_1 13.09.2018 року, яка відмовилась поставити свій підпис про отримання листа, про що 13.09.2018 року складено акт.

Станом на 14.09.2018 року позивач не надала заяву про переведення її на запропоновані посади, тому наказом №108-Л від 14.09.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з 14.09.2018 року з посади диспетчера по п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату та 14.09.2018 року позивачем було отримано трудову книжку.

Згідно висновку Верховного Суду України у справі за № 6-40цс15, Постанови ВСУ від 01.04.2015 року, за частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у звязку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Отже, суд вважає, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснено відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), що підтверджується штатним розкладом станом на 01.06.2018 року., 01.08.2018 року і 15.09.2018 року, які зявилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день її звільнення та які позивач могла виконувати з урахуванням її кваліфікації і досвіду, а також з дотримання процедури, передбаченої ст.ст. 43, 252 КЗпП України щодо попередньої згоди на звільнення профспілковим комітетом.

Посилання позивача на те, що відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України, вона має переважне право на залишення на роботі суд вважає безпідставними, оскільки згідно штатного розпису на підприємстві була одна одиниця диспетчера яка й була скорочена.

Таким чином, суд вважає наказ №108-Л від 14.09.2018 року про звільнення ОСОБА_1 законним, винесеним відповідно до вимог чинного законодавства про працю, у звязку з чим позовні вимоги позивача в частині поновлення позивача на роботі, є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

У звязку з чим не підлягає задоволенню і вимоги щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, як похідні вимоги від вимоги про поновлення на роботі.

Таким чином, на підставі викладеного суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову була звільнена від сплати судового збору, в задоволенні позову позивачу відмовлено, тому на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1536,80 грн.

Керуючись ст. ст. 76, 81 89, 263-265ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до колективного підприємства «Миколаївліфт» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1536,80 грн.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина

Повний текст рішення складено 15.02.2019 року.