ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/4627/14-ц
Провадження № 22-ц/4820/1004/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника відповідача Флиса В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 грудня 2015 року,

встановив:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

ПАТ «КБ «Надра» зазначило, що 16 січня 2008 року між ним і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №748937/МБ, за умовами якого позивач надав останньому кредит у розмірі 45 550 доларів США на строк до 15 січня 2014 року під 14,4% річних. ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами згідно встановленого графіку. За договором поруки від 16 січня 2008 року ОСОБА_2 поручилася перед позивачем за виконання ОСОБА_1 обов`язків з повернення кредиту, сплати процентів і неустойки. ОСОБА_1 не виконав узятих на себе зобов`язань, внаслідок чого банк вправі достроково стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором, яка станом на 5 лютого 2014 року складається з 20 358 доларів 59 центів США неповернутого кредиту, 2 524 доларів 66 центів США процентів, 744 доларів 01 центу США пені та 1 144 доларів 16 центів США штрафу.

За таких обставин ПАТ «КБ «Надра» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь 24 771 долар 42 центи США заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у сумі 24 027 доларів 41 цент США і 5 946 грн 87 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» по 989 грн 99 коп. судового збору з кожного.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав грошового зобов`язання за кредитним договором, а тому з відповідачів на користь банку підлягає стягненню вказана заборгованість.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що порука ОСОБА_2 припинена у зв`язку з закінченням строку поруки, а банк заявив вимоги до відповідачів після спливу позовної давності, не зваживши на це, суд стягнув з останніх заборгованість за кредитним договором в солідарному порядку. Також суд неправомірно застосував подвійну відповідальність у виді сплати штрафу та пені за одне й те ж саме порушення строків виконання грошового зобов`язання, стягнув заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті та розглянув справу без повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце судового засідання.

ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 не подали відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу були закріплені у ст.ст. 10, 11 ЦПК України (в редакції Закону на час ухвалення судом першої інстанції рішення; далі - ЦПК України 2004 року), якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення учасників справи про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом ч. 1 ст. 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.

В силу ч. 1 ст. 158, ч. 1 ст. 169 ЦПК України 2004 року належне повідомлення судом осіб, які беруть участь у справі, про її розгляд у судовому засіданні є обов`язковим. Неявка в судове засідання сторін, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст. 74-76 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. Судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як передбачено ч. 4 ст. 169 ЦПК України 2004 року, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Із положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України 2004 року слідує, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання суду, яке відбулося 4 грудня 2015 року, натомість суд першої інстанції розглянув справу без їх участі та ухвалив заочне рішення.

Недотримання судом норм матеріального та процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_2 на справедливий суд і в силу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Крім того, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, не застосував закон (ст.ст. 251, 252, 530, 533, 559, 631 ЦК України), який підлягав застосуванню, неправильно витлумачив норми ст. 526 ЦК України та не дотримався положень ст.ст. 81, 89 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлено, що 16 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ «КБ «Надра», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №748937/МБ, за умовами якого позивач надав останньому кредит у розмірі 45 550 доларів США на строк до 15 січня 2013 року під 14,4% річних.

ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти шляхом щомісячного внесення платежів на рахунок у банку згідно визначеного графіка.

23 серпня 2012 року ПАТ «КБ «Надра» і ОСОБА_1 уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якої кредитний договір викладено у новій редакції, при цьому сторони змінили кінцевий термін повернення кредиту та визначили новий графік платежів за кредитним договором. ОСОБА_1 мав здійснювати необхідні платежі щомісячно до 27 числа поточного місяця (якщо 27 число є небанківським днем, то платіж слід було внести в останній банківський день, який передує цій даті) та повернути кредит до 15 січня 2014 року.

У разі невиконання ОСОБА_1 зобов`язання щодо строків і повноти сплати кредиту та процентів він зобов`язався сплатити кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення. При порушенні позичальником вимог п.п. 3.3.2-3.3.5, 3.3.8-3.3.17 кредитного договору (крім п.п. 3.3.6, 3.3.7) ОСОБА_1 зобов`язався сплатити банку штраф у розмірі 5% від суми залишку по кредиту, розрахованої на день порушення умов цього договору.

Виконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання за кредитним договором забезпечено порукою ОСОБА_2 За договором поруки №748937/МБ/1 від 16 січня 2008 року, до якого додатковим договором №1 від 23 серпня 2012 року внесені зміни, остання поручилася перед ПАТ «КБ «Надра» за виконання ОСОБА_1 обов`язку з повернення кредиту, сплати процентів і неустойки. У випадку невиконання позичальником зобов`язання за кредитним договором боржник і поручитель мали відповідати перед банком як солідарні боржники.

Крім того, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором було забезпечено заставою транспортного засобу.

З 2013 року ОСОБА_1 не виконує грошового зобов`язання за кредитним договором.

Станом на 5 лютого 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором склала 24 771 долар 42 центи США, з яких: 20 358 доларів 59 центів США - неповернутий кредит, 2 524 долари 66 центів США - проценти, 744 долари 01 цент США - пеня, 1 144 долари 16 центів США - штраф.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

В силу ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 2 ст. 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав грошового зобов`язання за кредитним договором, а тому ПАТ «КБ «Надра» вправі вимагати від нього та поручителя ОСОБА_2 сплати неповернутого кредиту, нарахованих процентів і неустойки.

Разом із тим, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами, а в разі прострочення боржника - на неустойку.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судами нижчих інстанцій при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Сторони встановили строк кредитування до 15 січня 2014 року. Натомість, після закінчення строку дії кредитного договору ПАТ «КБ «Надра» продовжило нараховувати ОСОБА_1 проценти та пеню.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказану обставину та неправомірно погодився із запропонованим банком розміром заборгованості за кредитним договором, обчисленим станом на 5 лютого 2014 року.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с. 6-7) дає підстави для висновку, що на час закінчення строку кредитування (15 січня 2014 року) заборгованість ОСОБА_1 за неповернутим кредитом, несплаченими процентами та пенею становила 23 386 доларів 80 центів США. Із них: неповернутий кредит - 20 358 доларів 59 центів США, проценти - 2 361 долар 79 центів США (2524,66-(20358,59х14,4%:360х16)-32,57), пеня - 666 доларів 42 цента США (13,28+29,83+(11064,65х13%:360х156)).

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не спростували цю заборгованість належними та допустимими доказами.

Крім того, банк нарахував ОСОБА_1 штраф у розмірі 1 144 долари 16 центів США.

Цей штраф обчислений позивачем відповідно до п. 9.2 кредитного договору (в редакції, яка була чинною до 23 серпня 2012 року) із розрахунку 5% від суми неповернутого кредиту та нарахованих процентів станом на 5 лютого 2014 року ((20358,59+2524,66)х5%).

За умовами попередньої редакції кредитного договору, яка діяла з 16 січня 2008 року до 22 серпня 2012 року включно, підставою для нарахування кредитором такого штрафу було порушення позичальником строків повернення кредиту та/чи сплати процентів. Крім того, за прострочення виконання грошового зобов`язання умовами кредитного договору передбачена сплата позичальником пені (п.п. 9.1-9.2 попередньої редакції, п. 4.1 чинної редакції).

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, одночасне нарахування кредитором пені та штрафу як різновидності неустойки, що є одним видом цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є неправомірним.

Чинна редакція кредитного договору (п. 4.2) передбачає п`ятипроцентний штраф від суми залишку по кредиту, розрахованої на день порушення умов цього договору, за кожен випадок у разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2-3.3.5, 3.3.8-3.3.17 кредитного договору (крім п.п. 3.3.6, 3.3.7).

За змістом указаних умов кредитного договору, позичальник зобов`язався: здійснити страхування заставного майна, забезпечити банку можливість здійснення відповідних перевірок позичальника та заставленого майна, дотримуватися положень кредитного договору, погоджувати з кредитором певні свої дії, забезпечити схоронність і цілісність предмету застави, надавати банку інформацію щодо себе та заставленого майна, сплатити банку комісію, укладати додаткові угоди до кредитного договору, використати кредит за цільовим призначенням, надати додаткове забезпечення виконання зобов`язань у разі необхідності.

У справі відсутні докази про порушення ОСОБА_1 цих зобов`язань, які б давали банку підстави для нарахування штрафу відповідно до п. 4.2 чинної редакції кредитного договору.

Отже позов ПАТ «КБ «Надра» в частині стягнення з відповідачів 1 144 доларів 16 центів США штрафу не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції не врахував усіх обставин справи та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову банку в цій частині вимог.

Також суд припустився помилки при вирішенні питання про обсяг відповідальності поручителя ОСОБА_2

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.

Отже порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Як уже зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже «основне зобов`язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця року (ч. 3 ст. 254 ЦК України).

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Саме до цього зводиться правовий висновок, що висловлений Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року (справа № 6-272цс16) і постанові від 29 березня 2017 року (справа № 6-3087цс16). Цей висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа №408/8040/12, провадження №14-145цс18).

За умовами кредитного договору ОСОБА_1 (а відтак і поручитель ОСОБА_2 ) зобов`язалися погашати заборгованість щомісячними платежами, зокрема, до 27-го числа поточного місяця, та повернути кредит разом з нарахованими процентами і пенею до 15 січня 2014 року.

У свою чергу, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 договір поруки не визначає строк її дії, тому банк мав пред`явити вимоги до поручителя протягом шести місяців з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «КБ «Надра» пред`явило позов до поручителя ОСОБА_2 11 березня 2014 року, тому порука останньої припинена за платежами, які ОСОБА_1 мав здійснити до 11 жовтня 2013 року.

Отже заборгованість, яка виникла після вказаної дати, зокрема: 13 608 доларів 81 цент США неповернутого кредиту ((3350х3)+3558,81), 871 долар 35 центів США процентів (252,45+244,30+252,45+(20358,59х14,4%:360х15)), 371 долар 59 центів США пені (11064,65х13%:360х93), - а всього - 14 851 долар 75 центів США, забезпечена порукою та підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Решту заборгованості в сумі 8 535 доларів 05 центів США (23386,80-14851,75), яка складається з: 6 749 доларів 78 центів США неповернутого кредиту (20358,59-13608,81), 1 490 доларів 44 центів США процентів (2361,79-871,35), 294 доларів 83 центів США пені (666,42-371,59), слід стягнути лише з боржника ОСОБА_1

Неврахувавши вимоги чинного законодавства, суд першої інстанції помилково виходив з того, що обсяг відповідальності відповідачів за кредитним договором є однаковий.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За змістом вимог ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Операції з валютними цінностями банки вправі здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно до пункту 2 статті 5 Декрету.

Отже вирішуючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо у договорі виконання основного зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Щодо стягнення пені, то оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, умови кредитного договору, передбачали сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, а сторони ці умови не оспорювали, то разом зі стягненням з фізичних осіб-поручителів заборгованості в іноземній валюті суд мав право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року (справа №757/6367/13-ц, провадження №14-422цс18).

На час укладення сторонами кредитного договору ПАТ «КБ «Надра» мало банківську ліцензію Національного банку України від 23 серпня 2002 року №21, яка включала дозвіл на здійснення операцій з іноземною валютою (т. 1 а.с. 26-29), а умовами кредитного договору передбачено виконання зобов`язання в іноземній валюті, тому з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за цим договором у доларах США.

Неврахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, суд першої інстанції помилково присудив з відповідачів на користь банку пеню в грошовій одиниці України.

З приводу дотримання ПАТ «КБ «Надра» строку позовної давності суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В силу ч.ч. 1, 5 ст. 261; ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки за умовами кредитного договору ОСОБА_1 мав виконувати основне зобов`язання частинами та повернути банку кредит до 15 січня 2014 року, то позовна давність за вимогами позивача про стягнення кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту.

У кредитному договорі ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 домовилися про збільшення строку загальної та спеціальної позовної давності, встановлених чинним законодавством, до 3 років (п. 6.2).

Отже сторони збільшили встановлену законом спеціальну позовну давність.

Починаючи з лютого 2013 року ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором, останній платіж внесено ним 30 квітня 2013 року.

ОСОБА_1 вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком, а тому перебіг позовної давності перервався. З указаної дати перебіг позовної давності почався заново, таким чином, на час пред`явлення банком позову до суду (11 березня 2014 року) цей строк не сплив.

Посилання ОСОБА_2 на закінчення строку позовної давності не ґрунтується на фактичних обставинах справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на час закінчення строку кредитування розмір заборгованості за кредитним договором склав 23 386 доларів 80 центів США, яку слід стягнути в наступному порядку: 14 851 долар 75 центів США - солідарно з боржника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 , 8 535 доларів 05 центів США - лише з боржника ОСОБА_1

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ПАТ «КБ «Надра» заявлено на суму 24 771 долар 42 центи США та задоволено на суму 23 386 доларів 80 центів США, тобто на 94,41% (23386,80х100:24771,42). Отже відповідачі мають відшкодувати банку 1 869 грн 30 коп. судового збору за подання позову (1979,98х94,41%).

Щодо обох відповідачів позов задоволено на 63,5% (14851,75х100:23386,80), а лише щодо ОСОБА_1 - на 36,5% (8535,05х100:23386,80).

Позов до ОСОБА_1 задоволено на 68,25% ((63,5:2)+36,5), а до ОСОБА_2 - на 31,75% (63,5:2), тому з відповідачів на користь ПАТ «КБ «Надра» слід присудити судовий збір у розмірі: 1 275 грн 80 коп. - з ОСОБА_1 (1869,30х68,25%), 593 грн 50 коп. - з ОСОБА_2 (1869,30х31,75%).

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено на 40,04% (100-(14851,75х100:24771,42)), тому з ПАТ «КБ «Надра» на користь останньої має бути стягнуто 872 грн 06 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (2177,98х40,04%).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 4 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (місцезнаходження - 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, 15; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 20025456) 14 851 долар 75 центів США заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (місцезнаходження - 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, 15; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 20025456) 8 535 доларів 05 центів США заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (місцезнаходження - 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, 15; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 20025456) 1 275 гривень 80 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (місцезнаходження - 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, 15; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 20025456) 593 гривні 50 копійок судового збору.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (місцезнаходження - 04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, 15; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 20025456) на користь ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 872 гривні 06 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 травня 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ Р.С. Гринчук

/підпис/ А.М. Костенко

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Палінчак О.М.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 27