Справа № 465/2165/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/3107/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Менеджмент Трейд» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Менеджмент Трейд» про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

17 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Менеджмент Трейд» простягнення сум належних при звільненні розмірі 6878,22 грн. та витрати на правничу допомогу на суму 2800 гривень.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона з 23 лютого 2015 року по 22 липня 2017 року працювала у відповідача на посаді касира торгової зали ТОВ «Рітейл Менеджмент Трейд». Після її звільнення із нею не було проведено повного розрахунку по заробітній платі. Згідно з довідкою №4 від 14.08.2015 року ТОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» за липень 2015 року її нарахували, але не виплатили заробітною плату в сумі 1 266,09 грн.

05 травня 2016 року Шевченківський районний суд м.Львова було видано судовий наказ про стягнення з ТОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» на її користь 1 266,09 грн. 20 жовтня 2018 року вона отримала дані кошти на свій банківський рахунок. Оскільки відповідач з власної вини не виплатив її заборгованості з заробітної плати у день звільнення, то вона звернулась з позовом про стягнення середнього заробітку за період з 22 липня 2015 року по 12 жовтня 2016 року.

13 березня 2018 року Апеляційного суду Львівської області виніс постанову у справі №466/9758/16-ц, якою було стягнуто ТОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» на її користь середній заробіток за період з 22 липня 2015 року по 12 жовтня 2016 року в сумі 23 181,30 грн. Проте, судом було встановлено, що середній заробіток за період з 22 липня 2015 року по 12 жовтня 2016 року становить 30 059,52 грн.

Вважала, що вона має право на стягнення решти суми, яка її належить за законом, а саме 6878,22 грн. Тому з метою захисту свого права та інтересу змушена була звернутись до суду за захистом таких. Просила позов задоволити, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ТзОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 6878(шість тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 22 коп..

У задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.

Стягнуто з ТзОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» судовий збір в сумі 704,80 грн. в дохід держави.

ОСОБА_1 оскаржила рішення суду в частині відмови в стягненні судових витрат. Зазначає, що в судовому засіданні її представник пояснив, що на час розгляду справи вона не здійснила розрахунок з адвокатом, а тому докази понесення витрат подасть після проголошення судом рішення. Також звертає увагу, що 16 листопада вона звернулася до суду з заявою про стягнення судових витрат, яка залишилася не вирішеною. Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року в частині стягнення судових витрат та стягнути судові витрати.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріел Менеджмент» оскаржило рішення суду в частині задоволених позовних вимог. Вважає висновки суду в частині задоволених позовних вимог помилковими. Звертає увагу, що 05 травня 2016 року Шевченківським районним судом м. Львова було видано судовий наказ № 466/4028/16-ц про стягнення з ТзОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» на користь ОСОБА_1 1266,09 грн невиплаченої заробітньої плати, на підставі заяви ОСОБА_2 .М. про видачу судового наказу від 22 квітня 2016 року.

17 червня 2016 року ТзОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» надіслало на адресу ОСОБА_1 лист з проханням зявитись в бухгалтерію товариства з метою виплати належної їй суми. Даний лист було повернено у зв`язку із закінченням терміну зберігання. ОСОБА_1 не зявилась в бухгалтерію товариства для отримання коштів.

4 жовтня 2016 року Франківським ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області було відкрито виконавче провадження по виконанню вищевказаного судового наказу та встановлено строк для добровільного виконання до 12.10.2016р.

12 жовтня 2016 року ТзОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» добровільно перерахувало на депозитний рахунок Франківським ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області кошти в сумі 1266,09 грн (заборгованість по заробітній платі), що підтверджується платіжним дорученням № 1378 від 12.10.2016р.

21 листопада 2016 року Франківським ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 52650100 у звязку із сплатою боргу.

Зазначає, що згідно слів позивача, 20 жовтня 2016 року вона отримала ці грошові кошти на свій банківський рахунок.

Також вважає, що оскільки фактичний розрахунок із позивачем було здійснено 20 жовтня 2016 року, він пропустив тримісячний строк на звернення до суду для вирішення трудового спору, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він звернувся лише 17 квітня 2018 року.

В апеляційній скарзі просить рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 листопада 2018 року скасувати в частині:

стягнення з ТзОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 6878,22 грн.;

стягнення з ТзОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» судового збору в сумі 704,80 грн. в дохід держави;

та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду на вирішення трудового спору.

В решті частини рішення залишити без зміню. Просить стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив з тих обставин, що позивачем доведено належними та допустимими доказами право на стягнення з відповідача частини середнього заробітку за період з 22 липня 2015 року по 12 жовтня 2016 року в сумі 6878,22 грн. Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу на суму 2800 грн, суд виходив з тих обставин, що така вимога є необгрунтовано та недоведеною.

З такими всиновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що ОСОБА_1 22 липня 2015р ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнена з посади касира торгової зали ТОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Повного розрахунку із позивачкою відповідач при звільненні не здійснив. При звільнені ОСОБА_1 була нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 1 266,09 грн.

05 травня 2016 року Шевченківський районний суд м.Львова видав судовий наказ про стягнення з ТОВ «Рітейл Менеджмент Трейд» на користь ОСОБА_1 1 266,09 грн.

На виконання судового наказу боржником сплачено заборгованість в повному обсязі згідно платіжного доручення № 1378 від 12 жовтня 2016 року.

Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 07 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Менеджмент Трейд» про стягнення заробітної плати задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Менеджмент Трейд» на користь ОСОБА_1 23 181 грн. 30 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Менеджмент Трейд» судовий збір у розмірі 1157 грн. 52 коп. в дохід держави.

Згідно з ч. 4 cт. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одночасно, своєю постановою від 13 березня 2018 року Апеляційний суд Львівської області встановив, що середній заробіток за період з 22.07.2015 року по 12.10.2016 року (309 робочих днів) складає 30 059,52 грн. (97,28 х 309=30 059,52 грн.).

У зв`язку з встановлення судом суми середнього заробітку за спірний період, позивач звернулась до суду і про стягнення решти суми, яка її належить за законом, а саме 6878,22 гривень.

Колегія суддів враховуючи встановлені обставини у справі погоджується з висновками суду першої інстанції щодо підставності заявленого позову про стягнення середнього заробітку за період з 23 лютого 2015 року по 22 липня 2017 року на суму 6878,22 грн, оскільки саме ця сума, з врахування загальної суми середнього заробітку, яка була стягнута частково постановою Апеляційного суду Львівської області від 13 березня 2018 року в межах суми заявленого тоді позову.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В свою чергу, у ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено. що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Із п.20. постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що суди вирішуючи питання щодо підстав та розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно їм врахувати усі обставини справи, які стали передумовою такої невиплати, а саме з`ясування того чи була у відповідача можливість виплатити належні позивачу суми вже після його звільнення, термін звернення позивача до суду та інші.

Надаючи офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року розтлумачив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів вважає, що покликання відповідача щодо застосування строку позовної давності заявленого в суді першої інстанції є помилковою, оскільки позивачем такий строк не пропущено так як вона звернулась із позовом до Шевченківського районного суду м.Львова в межах строку позовної давності після виплати її грошових коштів та дізналась про виплату коштів у розмірі 6878,22 грн. після винесення постанови Апеляційного суду Львівської області від 13.03.2018 року, в зв`язку з чим позивач вчасно звернувся також із даним позовом, в межах строку позовної давності.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно норм ч.6 ст.142 ЦПК України, увипадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Оскільки на момент розгляду справи ні позивач, ні її представник не подали доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті, суд вірно відмовив в задоволенні позовної вимоги про стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) . Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що за наявні обставин визначених ч.8 ст. 141 ЦПК України, оголошення позивачем заяви про стягнення судових витрат до завершення судових дебатів та подання доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення, судом вирішується таке питання шляхом постановлення судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Менеджмент Трейд» правильності висновків суду не спростовують.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі в оскаржуваній частині рішення, таке ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційні скарги ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Менеджмент Трейд» необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно ч.5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Менеджмент Трейд» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 15 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 червня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.