Справа № 461/2066/17 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/1609/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 03 березня 2017 року в складі судді Лялюка Є.Д. в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення солідарного боргу,-

встановила:

В березні 2017 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про стягнення солідарного боргу.

Вимоги обгрунтовував тим, що 03 березня 2011 року між ним та ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 підписано договір новацію про визнання ними солідарного боргу на суму, що еквівалентна 30000,00 доларів США, в замін боргу, що виник перед кредитором за надання юридичних та адвокатських послуг боржникам за період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року. Відповідно до п. 3 Договору від 03 березня 2011 року, борг виплачується на вимогу кредитора після завершення провадження в Шевченківському районному суді м. Львова у справі № 2-116/10. Про рішення у вказаній справі позивач дізнався в травні 2017 року з матеріалів справи, вимогу кредитора до боржників про сплату боргу направлено 28 травня 2015 року, однак відповіді не отримано, коштів на вказаний у вимозі рахунок не перераховано.

З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів 405000,00 грн

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду міста Львова від 03 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 борг в розмірі 405000,00 (чотириста пять тисяч грн. 00 коп.) грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на користь держави суму судового збору в розмірі по 2025,00 (дві тисячі двадцять пять грн. 00 коп.) грн. з кожного.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Стверджує, що договір про визнання солідарного боргу від 03.03.2011 року не відповідає вимогам закону та є недійсним, оскільки на час підписання договору і на даний час не існує жодних зобовязань між його сторонами.

На час підписання договору, між сторонами не існувало жодних договірних відносин, тому для сторін очевидним було відсутність правових наслідків такого.

Крім цього, за відсутності пятистороннього договору, між сторонами відсутні солідарні зобовязання.

У договорі про визнання солідарного боргу відсутні вказівки на конкретний перелік послуг, їх обєм, вартість окремо та загалом, які надав позивач ОСОБА_5, зокрема відповідачам ОСОБА_6, ОСОБА_4

Покликається на порушення оформлення договору про правову допомогу, тому за відсутності письмової угоди про надання адвокатських послуг на суму 30000 дол. США, сторони усвідомлювали фіктивність договору про визнання солідарного боргу.

Сума боргу визначена договором у розмірі 30000 дол. США, має бути виплачена в національній валюті після завершення провадження у цивільній справі № 2-116/10, що перебувала на розгляді Шевченківського районного суду м. Львова.

При цьому, зі змісту договору слідує, що борг виник за період з 01.07.2007 року по 01.03.2011 року, хоча рішення судом ухвалено 29.12.2011 року.

Крім цього, відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ТзОВ «ТехнАС» участі в розгляді справи не брали.

Звертає увагу, що суд не навів розрахунку боргу, який стягнув у національній валюті з врахуванням курсу НБУ, в мотивувальній частині вказуючи про 30000 тис. дол. США, в резолютивній частині стягнув 405000 грн.

Вважає, що висновки суду є суперечливими між собою, оскільки суд зазнчив, що про рішення адвокат дізнався в травні 2017 року, а вимогу боржникам направив 28.05.2015 року.

Між сторонами не було укладено договору про збільшення позовної давності, тому враховуючи заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, у суду були всі законні підстави відмовити у задоволенні позовних вимог.

Не погоджується з тим, що суд відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження незважаючи на розгляд Сихівським районним судом м. Львова справи про визнання договору про стягнення солідарного боргу від 03.03.2011 року недійсним.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 03 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Судові витрати понесені відповідачем компенсувати за рахунок держави.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не повертають боргу позивачу, не виконують взятих за договором зобовязань, тому вимоги ОСОБА_5 є обгрунтованими.

Крім цього, суд не взяв до уваги доводи сторони відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 03 березня 2011 року між позивачем ОСОБА_5, як кредитором, та ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7, як боржниками, підписано договір про визнання солідарного боргу перед кредитором, а саме: борг виник з надання кредитором комплексних юридичних та адвокатських послуг, що були отримані ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та юридичною особою ТзОВ «ТехнАс», учасниками якої являються боржники в період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року на підставі усних договорів та у звязку з виконанням доручення і представництва в судах та інших державних органах і установах та перед фізичними особами.

За умовами договору боржники за взаємною згодою визнали суму боргу в розмірі 30000,00 доларів США, що мають бути виплачені кредитору в порядку, встановленому цим договором в національній валюті України (п. 2 Договору).

Відповідно до п.3 Договору борг виплачується на вимогу кредитора після завершення провадження в Шевченківському районному суді м. Львова, в якому ТзОВ «ТехнАс» приймає участь як третя особа на стороні Львівської обласної ради у справі № 2-116/10.

Згідно із п. 4 Договору сума боргу зменшується на 50% у випадку винесення Шевченківським районним судом рішення, яким повністю відмовить Львівській обласній раді в задоволенні позовних вимог.

29 травня 2015 року позивач скерував ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 вимоги від 28 травня 2015 року про проведення розрахунку зі сплати боргу впродовж 10 днів, шляхом перерахування суми боргу на картковий рахунок відповідно до Договору про визнання солідарного боргу від 03 березня 2011 року, однак коштів на вказаний у вимозі рахунок не перераховано.

Позивач ОСОБА_5 стверджує, що про рішення у справі № 2-116/10 дізнався в травні 2017 року з матеріалів справи.

В свою чергу, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29.12.2011 року у справі № 2-116/10, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2013 року, позові Львівської обласної ради до ОСОБА_8, регіонального відділення Фонду державного майна України у Львівській області, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, відділу державної виконавчої служби Галицького районного управління юстиції м.Львова, спеціалізованого державного підприємства "Укрспец'юст", ОСОБА_10, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", третя особа - ОСОБА_12 про скасування реєстраційного посвідчення, визнання недійсними виконавчого напису нотаріуса та протоколу проведення прилюдних торгів, скасування свідоцтва про право власності та реєстраційного посвідчення, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено за безпідставністю (а.с. 29-45).

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_5 покликався на договір про визнання відповідачами солідарного боргу на суму, що еквівалентна 30000,00 доларів США, в замін боргу, що виник за надання юридичних та адвокатських послуг боржникам за період з 01 липня 2007 року по 01 березня 2011 року, однак дізнавшись в травні 2017 року про рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29.12.2011 року у справі № 2-116/10, уточнив такі та просив стягнути з солідарних боржників борг в сумі 405000 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно із статтею 1053 ЦК України допускається заміна боргу, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, позиковим зобовязанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Новація - це спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про зміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (ч. 2 ст. 604 ЦК України). Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.

Істотними умовами новаційного правочину є: зазначення існуючого зобов'язання, яке підлягає новації, для можливості його ідентифікації (підстава виникнення, характер, предмет), умова про мету новації (припинення первісного зобов'язання і встановлення нового), а також визначення зобов'язання, що безпосередньо є новацією (його предмет, кількісні характеристики, істотні умови, тощо).

З дослідженого договору про визнання солідарного боргу від 03.03.2011 року, незважаючи на відсутність у такому покликання на ст.ст. 604, 1053 ЦК України, встановлено, що в силу складання цього документу фактично припиняються зобов"язання між сторонами, зокрема на підставі усних договорів та в звязку з виконанням доручення і представництва в судах, в інших державних органах і установах та перед фізичними особами, при цьому встановлено нове зобов»язання про визнання відповідачами солідарного боргу на суму, що еквівалентна 30000,00 доларів США .

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога за договором від 03 березня 2011 року про визнання солідарного боргу є підставною та такою, що фактично замінила зобовязання, повязані із наданням адвокатських послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно із ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У пункті 14 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» зазначено, що згідно із частиною першою статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення

рішення.

Враховуючи курс долара до гривні, встановлений НБУ станом на час звернення з позовом 20.03.2017 року, сума стягнута судом в розмірі 405000 грн. є еквівалентом половини від суми солідарного боргу, який визнаний сторонами в розмірі 30000 дол. США.

Частина доводів апеляційної скарги, які зводиться до оцінки недійсності договору від 03 березня 2011 року, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки такий не є предметом судового розгляду у даній справі.

Доказів визнання недійсним такого договору з відповідних підстав, відповідачі ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не подали.

Крім цього, апелянт покликаючись на пропуск позивачем строку давності, помилково пов»язує пропуск такого, на його думку, із тим, що позивач направляв вимоги відповідачам в травні 2015 року, дізнавшись про рішення Шевченківського суду в травні 2017 року, яке при цьому ухвалене судом в 2011 році.

Поряд з цим, договором визначено, що борг повертається на вимогу кредитора із якою останній власне позивач звернувся в травні 2015 року, і лише коли відповідачі таку на виконали, подав позов до суду, а саме в березні 2017 року.

Таким чином, факт про те, що позивач дізнався про рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29.12.2011 року у справі № 2-116/10, мав наслідком виключно зміну позовних вимог (зменшення), а подання позову є дією пов»язаною із невиконанням вимоги кредитора.

Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 03 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_13