Справа № 490/3581/17 Суддя першої інстанції Черенкова Н.П.
Провадження Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
№ 22-ц/812/1049/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем - Горенко Ю.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2,

представника Державної казначейської служби України - Чернієнко К.В.,

прокурора - Цвікілевич Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2019 року, постановлену під головуванням судді Черенкової Н.П., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 14 год. 53 хв., про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

26 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області (далі - ГУ ДКСУ), Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (далі - ГУ ДФС), Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Доводи позовної заяви обґрунтовував тим, що 27 вересня 2009 року працівниками Державної податкової адміністрації у Миколаївській області, була здійснена перевірка господарської діяльності комп`ютерного клубу, що розташований по вулиці Крилова, 38, у місті Миколаєві, де він у встановленому законом порядку, здійснював підприємницьку діяльність з надання послуг по організації комп`ютерних ігор для дітей.

За результатами перевірки було складено протокол огляду місця події, комп`ютери та інше обладнання що знаходилося у клубі були вилучені, деяке обладнання пошкоджене, що призвело до зупинення підприємницької діяльності.

За даним фактом, слідчим Заводського районного відділу міліції було відмовлено у порушені кримінальної справи, проте прокуратурою Заводського району м. Миколаєва зазначену постанову було скасовано та порушено кримінальну справу №10030069 за ознаками злочину передбаченого ст. 203 КК України.

Зазначену кримінальну справу неодноразово закривали. Останньою постановою СВ Заводського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області закрито провадження у кримінальній справі за відсутністю складу злочину.

У 2009 році, на підставі складеного, співробітниками податкової міліції Державної податкової адміністрації у Миколаївській області протоколу, державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Миколаєва (далі - ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва) було подано до Миколаївського окружного адміністративного суду позов про встановлення факту проведення ОСОБА_1 діяльності з організації азартних ігор, чим порушено вимоги Закону України «Про заборону грального бізнесу в Україні».

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду у Миколаївській області від 11 травня 2010 року у задоволені позову ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва щодо стягнення з нього штрафу в розмірі 5 040 000 гривень відмовлено.

15 червня 2012 року Одеським апеляційним адміністративним судом за результатами розгляду апеляційної скарги ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2010 року було скасовано та постановлено стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України штраф у сумі 5 040 000 грн.

За результатами перегляду вищезазначених постанов за касаційною скаргою ОСОБА_1 . Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 січня 2013 року скасував вищезазначені постанови та повернув справу на новий розгляд.

Останньою постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року, яка набрала законної сили 02 квітня 2014 року, у задоволені позову ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва про стягнення штрафу було відмовлено.

Вважаючи, що зазначені дії працівників державних органів нанесли йому значних моральних страждань, втрату свого бізнесу, втрату доходів на утримання сім`ї, втрату здоров`я та як результат отримання групи інвалідності, просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди 1 304 233 грн. 46 коп. та компенсувати моральну шкоди в розмірі 5 040 000 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2019 року прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від позову до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва про відшкодування шкоди та провадження у справі в цій частині закрито.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2019 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що існує судове рішення у справі № 489/4592/15-ц, яке набрало законної сили, ухвалене між тими ж сторонами з приводу відшкодування матеріальної і моральної шкоди, тобто таке, яке ухвалено з одних і тих самих підстав і матеріально-правових вимог.

Отже, за висновком місцевого суду, слід вважати, що між сторонами вже був вирішений спір про той самий предмет і позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

При цьому, позивач ОСОБА_1 вказане рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2016 року ухвалене у цивільній справі № 489/4592/15-ц не оскаржував, отже погодився з ним.

Не погоджуючись з ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2019 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просив ухвалу суду скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що після ухвалення рішення Ленінським районним судом м. Миколаєва від 06 червня 2016 року він 07 листопада 2016 року звернувся до Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (МВ ОНДІСЕ) із заявою про проведення судово-психологічного дослідження для встановлення глибини та важкості страждань особистості завданої незаконними діями правоохоронних органів та розрахунку приблизної суми їх компенсації.

12 січня 2017 року за № 1014 експертами МВ ОНДІСЕ було проведено судово-психологічне дослідження, згідно якого встановлено, що йому були завдані страждання (моральна шкода) і досліджена ситуація є психотравматичною і знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з незаконними діями органів дізнання та суду.

Таким чином, за думкою скаржника, в нього виникли нові підстави та докази щодо звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Крім того, за законом підлягає відшкодуванню шкода, завдана внаслідок не тільки незаконного засудження, повідомлення про підозру, арешту, обшуку, виїмки, а й інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. До зазначеного висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 686/4899/15-ц від 18 серпня 2017 року).

З урахуванням переживань, що відносно нього порушено справу, ведеться досудове слідство, яке неодноразово закривається та поновлюється, він отримав інфаркт та став інвалідом 2 групи.

Відповідач - Державна казначейська служба України та прокурор у відзивах на апеляційну скаргу доводів скарги не визнали, вважаючи їх безпідставними та просили залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи правом надати відзив на апеляційну скаргу у порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України не скористалися.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача, та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

З позовної заяви ОСОБА_1 по даній справі вбачається, що його позовні вимоги полягають у відшкодуванні матеріальної та моральної шкоди завданої йому незаконними діями працівників державних органів, які нанесли йому значних моральних страждань, втрату свого бізнесу, втрату доходів на утримання сім`ї, втрату здоров`я та як результат отримання групи інвалідності, у зв`язку з чим він просить стягнути на його користь з Державної казначейської служби України майнову шкоду в розмірі 1 304 233 грн. 46 коп. та компенсацію моральної шкоди відповідно 5 040 000 грн.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи № 489/4592/15-ц 9 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, де посилаючись на вищевказані факти просив відшкодувати моральну шкоди у розмірі 5 040 000 грн.

Протягом розгляду цивільної справи № 489/4592/15-ц ОСОБА_1 змінював свої вимоги двічі та такі зміни були прийняті судом до розгляду.

22 січня 2016 року ОСОБА_1 надав суду нову редакцію позовної заяви, де визначив відповідачами Державну казначейську службу України, Головне управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області та Управління Міністерства внутрішніх справ в Миколаївській області та доповнив позов вимогами про відшкодування матеріальних збитків на загальну суму 1 304 233 грн. 46 коп., з яких: 1) неотриманий прибуток за 2010-2015 роки у розмірі 629 192 грн.; 2) у зв`язку із припиненням господарської діяльності та невиконання через це зобов`язань перед контрагентами з нього були стягнуті 633 734 грн. 35 коп.; 3) витрати понесені на судові процеси з оспорювання штрафу (оплата юристів, видача нотаріальних довіреностей, оплата поштових послуг) 23 389 грн. 82 коп.; 4) витрати на лікування з 08 грудня 2010 року по 07 травня 2015 року у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності та довгострокового знаходження під слідством 17 917 грн. 29 коп.

Матеріальні збитки просив стягнути з Казначейства, а компенсацію моральної шкоди відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

01 березня 2011 року ОСОБА_1 збільшив свої позовні вимоги щодо відшкодування матеріальних збитків, додавши до визначеної суми 1 304 233 грн. 46 коп. суму заборгованості за послуги з газопостачання 4 284 грн. 55 коп. та витрати на проїзд до суду - 2 000 грн. та загальна суму склала 1 310 518 грн. 01 коп.

В уточненнях до позову позивач наголошував, що йому при провадженні кримінальної справи стосовно нього обирався запобіжний захід - підписка про невиїзд. Пояснив підстави відшкодування моральної шкоди тим, що тривалий час вимушений був доводити свою невинність, щодо нього проводилися, що спричиняло душевні страждання, оперативно - розшукові заходи, проводилися неодноразові допити слідчим. Його авторитет, репутація та гідність були принижені, погіршились відносини із членами сім`ї, втратив роботу, через шкоду заподіяну здоров`ю став інвалідом.

Отже, наведене свідчить, що і підстава, і предмет позову щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди у цих справах є тотожними, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 304 233 грн. 46 коп.

Водночас колегія суддів не погоджується з висновком районного суду про тотожність позовних вимог по зазначеним цивільним справам в частині компенсації моральної шкоди, оскільки у справі, що розглядається, позивач обґрунтовує та посилається поряд з іншими підставами позову, ще й як на підставу цих вимог на висновок експертного дослідження від 12 січня 2016 року, який було зроблено після ухвалення рішення у справі № 489/4592/15-ц та за яким стверджується, що ОСОБА_1 завдана моральна шкода в описаній ситуації та зазначається орієнтовно-рекомендована сума компенсації такої шкоди.

При цьому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок експертного дослідження не встановлює причинного зв`язку між діями заподіювачів шкоди працівниками податкової інспекції, а тому повинен бути встановлений судом факт самого злочину і винність осіб в даному діянні.

Такі висновки суду є передчасними та не обґрунтовують в повній мірі усіх доводів позовної заяви.

За такого колегія суддів вважає, що це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача про компенсацію моральної шкоди, з наявністю або відсутністю якої закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами, та які не були предметом судового дослідження в іншій справі.

Посилання районного суду як на обґрунтування своїх висновків на те, що у позивача була можливість у суді аргументувати свої доводи, оскаржити рішення, заявляти відповідні клопотання та користуватися своїми правами на свій розсуд в минулому при розгляді іншої справи, взагалі протирічать загальним принципам щодо забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізації права особи на судовий захист.

Відповідно до ст. 56 Конституції України і чинного законодавства особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Ця стаття зазначає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК України, яка зазначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку за каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до абз. 1 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 № 4 (із змінами) (далі постанова Пленуму), під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 № 266/94-ВР (із змінами) (далі - Закон ) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18 лютого 1992 № 2135-XII (із змінами), «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» від 30 червня 1993 № 3341-XII (із змінами) та іншими актами законодавства.

У вищевказаних випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно п. 5 ст. 3 Закону у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини визначена презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду).

Як вбачається з висновків рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2016 року суд не знайшов підстав для задоволення позову, виходячи з встановлених обставин закриття кримінальної справи.

Між тим, відповідно до позовних вимог про відшкодування компенсації моральної шкоди, позивач стверджував, що йому завдана моральна шкода внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, обрання міри запобіжного заходу, незаконного проведення обшуку, безпідставного звернення до суду, що в свою чергу потягло незаконність арешту його банківських рахунків, арешту рухомого та нерухомого майна, що позбавляло його, як власника, користуватися та розпоряджатися цим майном. Також стверджував, що порушення цих прав мають місце й на теперішній час.

Всі ці доводи позивача підлягають перевірці в судовому засіданні та обґрунтуванню в остаточному судовому рішенні.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджуючись з висновками суду першої інстанції також виходить з того, що право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, бо спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

З урахуванням викладеного, на підставі ст. 379 ЦПК України оскаржуєма ухвала в частині закриття провадження у справі за позовними вимогами про відшкодування компенсації моральної шкоди у розмірі 5 040 000 грн. підлягає скасуванню та направленню справи в частині цих позовних вимог для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В іншій частині зазначену ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2019 року в частині закриття провадження у справі за позовними вимогами про відшкодування компенсації моральної шкоди у розмірі 5 040 000 грн. скасувати та направити справу в частині цих позовних вимог для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В іншій частині зазначену ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 07 червня 2019 року.