Справа № 743/1741/18
Провадження № 2/743/23/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді СТАШКІВА В.Б.,

за участю секретаря судового засідання НЕРУС Н.І.,

учасник справ: відповідачка ОСАДЧА (до шлюбу Нікулішина) Л.М.,

розглянувши в спрощеному провадженні в смт. Ріпки в залі суду, справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

ОСОБА_3

про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позиції позивача та відповідача, їх заяви (клопотання), інші процесуальні дії у справі.

ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь:

- основну суму боргу за договором позики від 26 листопада 2014 року, що становить 833332 грн. 44 коп.;

- подвійну облікову ставку НБУ від простроченої суми, що становить 78313 грн. 50 коп.;

- суму трьох відсотків річних від простроченої суми позики від 26 листопада 2014 року, що становить 6678 грн. 01 коп.;

- індекс інфляції від простроченої суми позики від 26 листопада 2014 року, що становить 31666 грн. 33 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 26 листопада 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позичили у нього грошові кошти у розмірі 3000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики відповідачі написали боргову розписку, в якій вони зазначили, що зобов'язуються повернути зазначену суму позивачу до 26 листопада 2015 року. Проте, відповідачі грошові кошти не повернули, що має правовим наслідком стягнення з відповідачів, в солідарному порядку, суми основного боргу в гривневому еквіваленті, подвійної облікової ставки, суми трьох відсотків річних від простроченої суми позики від 26 листопада 2014 року, індексу інфляції від простроченої суми позики від 26 листопада 2014 року. При цьому, позивач навів розрахунки вказаних сум.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнала частково на суму 130433 грн. 11 коп., з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Вказує, що не заперечує, що позичила у позивача 3000 доларів США та зобов'язана їх повернути, проте, вважає, що крім основного боргу повинна сплатити суму процентів за користування кредитними коштами, відповідно до рівня саме облікової ставки НБУ в сумі 40 430 грн. 70 коп., а не подвійної ставки, так як це суперечить ст.1048 ЦК України. Також визнала обов'язок сплатити суму трьох відсотків річних, що, за її розрахунком, становить 6678 грн. 01 коп.. При цьому, відсутні підстави для стягнення індексу інфляції, так як борг брався в доларах США.

В судове засідання:

- позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 не з'явилися, в письмовій заяві представник позивача просив справу розглядати у їх відсутність, позовні вимоги підтримують;

- відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позичили у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3000 доларів США та зобов'язались повернути кошти в такому ж розмірі до 26.11.2015 р., що вбачається з оригіналу боргової розписки від 26.11.2014 року;

- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не повернули ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, ні до 26.11.2015 р., ні на даний час.

Джерела права застосовані (не застосовані) судом.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 24 лютого 2016 року за №6-50цс16.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валіть стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до рішення Конституційний Суд України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», Конституційний Суд України дійшов висновку, що визначення в Законі певного переліку суб'єктів правовідносин, на які поширюється його дія, зумовило виняток із загального правила про поширення дії Закону на всіх учасників відповідних правовідносин. Таким чином, перелік суб'єктів правовідносин, встановлений Законом, є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. В аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 липня 1996 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб'єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності (підприємці).

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Оцінка суду.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належним чином не виконали обов'язки щодо сплати до 26.11.2015 р. грошових коштів в сумі 3000 доларів США, з огляду на те, що відповідачі не надали жодного доказу на спростування вказаної заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики від 26 листопада 2014 року, що становить 3000 доларів США, тобто не в гривневому еквіваленті.

Оскільки Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» не може бути застосований судом як підстава для нарахування та стягнення пені, то обмеження пені у грошових зобов'язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня не застосовується у спорі між громадянами, не суб'єктами цього Закону, а відтак з відповідачів підлягає стягненню не подвій облікова ставка НБУ, а облікова ставка НБУ, що визначена ч. 1 ст. 1048 ЦК України, тому слід стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 облікову ставку НБУ від простроченої суми, що становить 39 663 грн. 58 коп., яка розрахована за формулою: Облікова ставка НБУ * (Кількість днів/К-сть днів у році) * Сума боргу.

Оскільки станом на 18.02.2019 року 100 доларів США за курсом Національного банку України становив 2727.7894, то сума трьох відсотків річних від простроченої суми позики (3 000 доларів США) від 26 листопада 2014 року, становить 6550 грн. 69 коп., яку і слід стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1.

Оцінивши вказані норми, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції від простроченої суми позики від 26 листопада 2014 року, що становить 31 666 грн. 33 коп. задоволенню не підлягають, так як в даному випадку предметом позики були грошові кошти в іноземній валюті на які не поширюються норми ч. 2 ст. 625 ЦК України та Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення».

Розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1279 грн. 58 коп. (639 грн. 79 коп. з кожного).

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 258, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1:

- основну суму боргу за договором позики від 26 листопада 2014 року, що становить 3000 доларів США;

- облікову ставку НБУ від простроченої суми, що становить 39663 грн. 58 коп.;

- суму трьох відсотків річних від простроченої суми позики від 26 листопада 2014 року, що становить 6550 грн. 69 коп.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 639 грн. 79 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 639 грн. 79 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Ріпкинський районний суд Чернігівської області до Чернігівського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня складення рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки

платника податків: НОМЕР_1.

ВІДПОВІДАЧКА: ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2,

реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2.

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце

реєстрації: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: не встановлено.

Головуючий В.Б. Сташків

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22 лютого 2019 року.