Справа № 161/7639/15-ц
Провадження № 6/161/224/19
У Х В А Л А

03 червня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

представника заявника - Вороб`я П.О.

державного виконавця Левчук І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України

В С Т А Н О В И В:

05.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною заявою на обґрунтування якої зазначив, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.08.2017 року його було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов`язання за виконавчими листами, а саме: 1) виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області № 161/7639/15-ц, виданий 20.10.2015 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 1409415 грн. боргу та 1827 грн. судового збору; 2) виконавчий лист Луцького міськрайонного суду Волинської області № 161/15069/15-ц, виданий 10.02.2016 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 118714,53 доларів США, що по курсу НБУ становить 2615281,11 грн. та по 19614,50 грн. судового збору з кожного; 3) виконавчий лист Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 2/6178/2011 виданий 07.07.2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» 322767,29 грн. заборгованості; 4) виконавчий лист Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 2/6178/2011 виданий 07.07.2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» 214708,76 грн. заборгованості; 5) виконавчий лист Луцького міськрайонного суду № 2-2041 від 10.08.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «КБ «Надра» 367946,84 грн. боргу та 1820 грн. судових витрат. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13.09.2017 року вищевказану ухвалу суду першої інстанції від 09.08.2017 року було залишено в силі. Так, при розгляді питання про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України, державний виконавець посилався на ту обставину, що він злісно ухиляється від виконання рішень судів, при цьому будь-яких доказів його намірів залишити межі України з метою уникнення відповідальності доведено не було. Існуюче обмеження несе в собі ознаки забезпечення позову, лише з відмінністю, що таке було винесено в межах виконавчого провадження. На даний час у державного виконавця відсутнє будь-яке право вчиняти дії в рамках виконання судових рішень по причині відсутності відкритих виконавчих проваджень. Враховуючи викладене, а також те, що існуюче обмеження його права у виїзді за кордон порушує основоположні норми Конституції України та норми Європейського права, тому просить суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, накладене ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.08.2017 року.

Представник заявника в судовому засіданні підтримав заяву із підстав, у ній зазначених, просив її задовольнити. Додатково зазначив, що наразі у Другому ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області відсутні виконавчі провадження, у яких ОСОБА_1 є боржником. Також вказав, що з аналогічною заявою про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України його довіритель вже звертався, однак в задоволенні його вимог було відмовлено.

В судовому засіданні головний державний виконавець Другого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області Левчук І.О. пояснила, що станом на день розгляду справи на виконанні у Відділі перебуває відкрите виконавче провадження в АСВП № 58702779 щодо примусового виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 2/6178/2011, виданого 07.07.2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» 322767,29 грн. заборгованості. В рамках вказаного виконавчого провадження стягнуто 5000 грн., які надійшли на депозитний рахунок 15.05.2019 року. В задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог просила відмовити за безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд прийшов до наступних висновків.

Як встановлено судом, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.08.2017 року, яка ухвалою суду апеляційної інстанції від 13.09.2017 року залишена без змін, було задоволено подання Другого відділу державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , у праві виїзду за межі України.

Не погоджуючись з вищевказаними рішеннями судів, ОСОБА_1 17.12.2018 року звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області із заявою про скасування встановленого йому обмеження у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.01.2019 року, яка була залишено без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 21.03.2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування обмеження у праві виїзду за межі України було відмовлено, а також роз`яснено, що відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Так, звертаючись до суду повторно з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яка є предметом розгляду даного судового провадження, заявник стверджує, що державним виконавцем не надано беззаперечних доказів ухилення боржника від виконання рішення суду, а є об`єктивною неможливістю його виконати, оскільки у нього відсутні кошти та майно, крім того обмеження у праві виїзду за межі України порушують його конституційні права.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов"язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою " ОСОБА_3 Конт, ОСОБА_4 і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Тобто, застосовуючи ст. 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов"язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

За змістом ст. 441 ЦПК України скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Так, у відповідь на запит суду, від Другого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області (Відділ) надійшов лист у якому вказано, що 22.03.2019 року на адресу Відділу повторно надійшла заява про примусове виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 2/6178/2011 від 07.07.2011 року про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» 322767,29 грн. заборгованості, на підставі якого старшим державним виконавцем Відділу Марчуком О.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження в АСВП № 58702779 з виконання зазначеного виконавчого документа, а також повідомлено, що в межах вищевказаного виконавчого листа стягнуто 5000 грн., які надійшли на депозитний рахунок Відділу 15.05.2019 року.

Вирішуючи питання про скасування заходів тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд вважає, що обмежувальний захід було застосовано до боржника у зв"язку із встановленням судом факту свідомого ухилення від виконання рішення суду, а тому скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Сукупність досліджених обставин справи, не дають на даний час підстав дійти переконливого висновку про наявність обставин, які давали б підстави для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання боргових зобов`язань боржником не вчиняється, жодних активних дій боржником в інтересах кредитора не вчинено, відтак не можна стверджувати про очікуване виконання рішення суду.

Крім того, на переконання суду, зазначені заявником обставини у його заяві про скасування встановленого тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, про те, що державним виконавцем були повернуті виконавчі листи (у яким він є боржником) стягувачам, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому відпали обставини, які слугували підставою обмеження заявника у праві виїзду за межі України, не заслуговують на увагу.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Відповідно до ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Враховуючи зазначене, державним виконавцем було винесені постанови про повернення виконавчих документів, у зв`язку з тим, що розшук майна боржника на яке можна було звернути стягнення не було виявлено.

Дані постанови не свідчать про виконання рішення, а навпаки підтверджують обставини шодо невиконання судових рішень.

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що у даному випадку відсутні підстави для скасування встановленого ОСОБА_1 . тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а тому в задоволенні його заяви слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику, що в силу ч. 8 ст. 441 ЦПК України, відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

На підставі ст. ст. 352, 354, 441 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної їскарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала у повному обсязі складена 07 червня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська