ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2297/19 Справа № 204/5240/18 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2018 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, останнє відоме місце реєстрації: 49000, АДРЕСА_1), на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2, проживаючої за адресою: за адресою: АДРЕСА_2), аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у твердій грошовій сумі, у розмірі 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень, 00 копійок) щомісячно, починаючи стягнення з 18 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1, останнє відоме місце реєстрації: 49000, АДРЕСА_1), судовий збір у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні, 80 копійок) на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року у справі №204/5240/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року змінити в частині розміру стягнення аліментів, встановивши новий розмір в сумі 2000,00 грн., а в іншому рішення залишити без змін.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебуває у працездатному віці та має добрий стан здоров'я, а тому спроможний надавати позивачу аліменти на утримання спільної дитини.

Але з таким висновком суду повністю погодитись неможливо з наступних підстав.

Визначаючи розмір аліментів, суд допустив помилку та не врахував положення ч. 1 ст. 182 СК України, яка передбачає, що визначаючи розмір стягнутих аліментів суд повинен врахувати зокрема стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб зареєстрований Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 372 (а.с. 4).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 33).

Згідно свідоцтва про народження Серія І-КИ №200458 від 27 січня 2003 року видане Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровській області, сторони по справі є батьками дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до довідки Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур № 3520 від 03.03.2018 року про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, дитина ОСОБА_3 проживає разом з матірю ОСОБА_2 (а.с. 137).

Однак, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 остання зазначає, що після розірвання шлюбу сторони та неповнолітній ОСОБА_3 продовжували проживати за однією адресою: АДРЕСА_3. до 09 вересня 2018 року, потім відповідач поїхав працювати у ОСОБА_4.

Статтею 80 СК України, передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ч. 2 статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Причому обовязком особистим і індивідуальним.

Частинами 2 і 3 статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

В силу ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов'язків батьків.

Як передбачено ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

При встановленні розміру аліментів, суд бере до уваги стан здоровя та матеріальне становище дітей, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, а також його можливість надавати утримання.

На теперішній час відповідач офіційно не працевлаштований, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки на імя ОСОБА_1 серії АТ-І №3677861, з якої вбачається, що 20 липня 2018 року відповідач звільнений з посади фрезерувальника в ПП «Горкомінвест» за угодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП (а.с. 93-94).

Згідно наданої відповідачем довідки про доходи від 09 липня 2018 року, виданої ФОП «Каленик Федір Іванович» загальна сума доходу відповідача за період з 18 січня 2011 року по 31 грудня 2016 року становить 175 332,01 грн., з яких за 2016 рік 41 527,38 грн. (а.с. 55-56).

Судом першої інстанції у судовому засіданні 28 серпня 2018 року було встановлено, що ОСОБА_1 підробляє фрезерувальником та отримує дохід у розмірі приблизно 5000-7000 грн. щомісячно, а в судовому засіданні 11 жовтня 2018 року представник відповідача повідомила, що з 09 вересня 2018 року відповідач поїхав працювати у ОСОБА_4.

Враховуючи те, що прожитковий мінімум для дитини є мінімальним показником і не може забезпечувати всебічний розвиток дитини, тому апеляційний суд вважає, що з останнього підлягають стягненню аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі, у розмірі 2000 грн. щомісячно.

Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини, дитині має право належати право на зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включая допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Також колегія суддів зауважує на тому, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

А тому, при визначенні розміру аліментів колегія суддів враховує всі обставини справи, інтереси дитини та особливості її індивідуального розвитку.

Приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи, що він добровільно надає кошти на утримання дитини, колегія суддів ставиться критично, оскільки з наданих апелянтом чеків та квитанцій не вбачається, що ці продукти та речі були куплені саме для його сина ОСОБА_3

Твердження апелянта про те, що він особисто неодноразово пропонував позивачці, щоб ним надавалися кошти на секції Айкідо та Плавання, але позивачка навмисно самостійно оплачує зазначені секції, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки доказів цьому матеріали справи не містять та дані твердження апелянта зводяться до особистого тлумачення ним даної ситуації.

Посилання апелянта на те, що він продовжував після розлучення проживати разом із позивачкою та повністю забезпечує її та неповнолітнього сина ОСОБА_5 всім необхідним, колегія суддів ставиться критично, оскільки згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення позивача з позовом (18.07.2018 року) ОСОБА_1 працював на посаді фрезерувальника в ПП Горкомінвест, однак 20.07.2018 року відповідач за угодою сторін на підставі ст. 36 КзпП звільняється з посади фрезерувальника в ПП «Горкомінвест», що свідчить про навмисне ухилення відповідача від сплати аліментів.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 суттєвими не являються, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року зміні в частині розміру стягнутих аліментів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІНН НОМЕР_2), аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у твердій грошовій сумі, у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно, починаючи з 18 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2018 року - змінити в частині розміру стягнутих аліментів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІНН НОМЕР_2), аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, у твердій грошовій сумі, у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень щомісячно, починаючи з 18 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_6