КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/2167/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4482/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сидоренко Вікторії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року у складі судді Зінченко О.М.,

у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , треті особи: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , про визнання недійсними розпорядження, державних актів та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся у суд із позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про визнання недійсними розпорядження, державних актів та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Позов, з урахуванням уточнень та доповнень, обґрунтовано тим, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської обл. від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради» передано ОСОБА_14 земельну ділянку загальною площею 1,9408 га, ОСОБА_13 земельну ділянку загальною площею 1,7611 га та передано у приватну власність 14 земельних ділянок по 2,0000 га кожна, наступним громадянам: ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_18 , ОСОБА_3 у, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

В подальшому, на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації оформлено право власності на вищевказані земельні ділянки в адміністративних межах Української міської ради з присвоєнням їм кадастрових номерів та видачею державних актів на право власності. Також ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відчужили належні їм на праві власності земельні ділянки на користь ОСОБА_9 .

Позивач також зазначав, що аналізом додержання вимог земельного законодавства на території Української міської ради Обухівського району Київської області установлено, що прийняття Обухівською районною державною адміністрацією розпорядження від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проектуй землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради», видача та реєстрація державних актів на право власності на земельні ділянки в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району за громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_18 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також подальше відчуження ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 3-х земельних ділянок по 2,0 га кожна ОСОБА_9 , а ОСОБА_18 - ОСОБА_1 , та реєстрація за останніми права власності здійснені незаконно.

Посилаючись на вказане, прокурор просив :

- визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право;

- визнання недійсними розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради»;

- визнання недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства:

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_3 серії НОМЕР_4 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_5 серії НОМЕР_6 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_7 серії НОМЕР_8 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_9 серії НОМЕР_10 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_11 серії НОМЕР_12 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_13 серії НОМЕР_14 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_15 серії НОМЕР_16 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_17 серії НОМЕР_18 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_19 серії НОМЕР_20 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_21 серії НОМЕР_22 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_23 серії НОМЕР_24 від 23 лютого 2009 року;

площею 2,0 га із кадастровим номером НОМЕР_25 серії НОМЕР_26 від 23 лютого 2009 року;

витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння відповідачів вказані спірні земельні ділянки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року позов задоволено, строк звернення прокурора у суд з позовом поновлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення про відмову у позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване розпорядження Обухівської РДА № 1360 було прийнято 26 серпня 2008 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_18 та ОСОБА_1 було укладено 08 липня 2010 року, через зміну законодавства право на звернення до суду з вимогою про визнання незаконним правового акта органу державної влади, яким порушено право власності або інше речове право особи, існувало до 15 січня 2015 року, а з позовом до зазначених осіб Перший заступник прокурора звернувся лише 24 липня 2017 року, не надавши суду жодних належних та достатніх доказів поважності пропуску строку позовної давності.

Крім того, визначення категорії земель спірних земельних ділянок на предмет приналежності їх до земель водного фонду можливе після виготовлення проекту землеустрою щодо встановлення меж, розміру прибережної захисної смуги, відповідно до ст. 88 ВКУкраїни та ст. 60 ЗК України та винесення її меж в натурі, що вказує на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо віднесення земельних ділянок до земель водного фонду.

В скарзі також зазначено, що оскаржуване розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області за своєю правовою природою є актом індивідуальної дії (ненормативним актом), яке за юридичними наслідками є виконаним в силу самого факту їх прийняття (констатує факт затвердження проекту землеустрою та містить рішення про передачу у власність), а тому є таким, що вичерпало свою дію одночасно з його прийняттям. Таким чином, скасування державних актів на земельні ділянки не позбавляє права власності громадян на спірні земельні ділянки, оскільки підставою її набуття являється саме Розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 1360 від 26 серпня 2008 року.

Посилаючись на вказане та те, що ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку на законних підставах та в порядку, передбаченому чинним законодавством України, просила апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора Холоденко А.С., яка просила апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрацій від 26 серпня 2008 року № 1360 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 16-ом громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради» передано 16-ти громадянам безкоштовно у приватну власність земельні га для ведення особистого селянського господарства (а.с.37-38 т.1).

Зокрема, ОСОБА_14 передано земельну ділянку загальною площею 1,9408 га, ОСОБА_13 земельну ділянку загальною площею 1,7611 га та передано у приватну власність 14 земельних ділянок, по 2,0000 га кожна : ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_18 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

У подальшому, згідно інформації управління Держземагентства в Обухівському районі від 21 травня 2015 року № 10-10003-0.2-1837/2-15, на підставі вищевказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації оформлено право власності на земельні ділянки по 2,0 га кожна загальною площею 32 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради з присвоєнням їм кадастрових номерів та видачею державних актів на право власності наступним громадянам: ОСОБА_2 отримано державний акт серії НОМЕР_2 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_1 ; ОСОБА_18 отримано державний акт серії НОМЕР_4 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_3 ; ОСОБА_3 отримано державний акт серії НОМЕР_6 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим НОМЕР_5 ; ОСОБА_4 отримано державний серії НОМЕР_8 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га кадастровим № НОМЕР_7 ; ОСОБА_5 отримано державний акт серії НОМЕР_10 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_9 ; ОСОБА_6 отримано державний акт серії НОМЕР_12 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_11 ; ОСОБА_7 отримано державний акт серії НОМЕР_14 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_13 ; ОСОБА_8 отримано державний акт серії НОМЕР_16 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_15 ; ОСОБА_10 отримано державний акт серії НОМЕР_18 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельна ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_17 ; ОСОБА_11 отримано державний акт серії НОМЕР_20 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_19 ; ОСОБА_12 отримано державний акт серії НОМЕР_22 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_21 ; ОСОБА_13 отримано державний акт серії НОМЕР_24 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим № НОМЕР_23 ; ОСОБА_14 отримано державний акт серії НОМЕР_26 від 23 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим НОМЕР_25 .

Встановлено, що ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відчужили належні їм на праві власності три земельні ділянки по 2,0000 га кожний на користь ОСОБА_9 , у зв`язку з чим останнім отримано у приватну власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, яким присвоєно кадастрові номери: НОМЕР_27 площею 2,000 га, НОМЕР_28 площею 2,000 га, НОМЕР_29 площею 2,000 га в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району, а також ОСОБА_18 здійснив відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_1 .

З інформації управління Держгеокадастру в Обухівському районі від 23 січня 2017 року № 10- 10003-99.2-198/2-17 відповідно до програмного комплексу Державного земельного кадастру «Національна кадастрова система» Ковтунович С.О. є власником вищевказаних земельних ділянок, проте другі примірники державних актів на право власності та землевпорядна документація на ці земельні ділянки до архіву управління не передавалися.

Як вбачається з листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «КИЇВГЕОІФОРМАТИКА» (надалі - КДПГККГС «КИЇВГЕОІФОРМАТИКА») від 25 травня 2017 року № 01-01/338, земельні ділянки з кадастровими номерами: НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , НОМЕР_27 , НОМЕР_5 , НОМЕР_7 , НОМЕР_9 , НОМЕР_11 , НОМЕР_13 , НОМЕР_15 , НОМЕР_17 , НОМЕР_19 , НОМЕР_21 , НОМЕР_23 , НОМЕР_28 , НОМЕР_29 , НОМЕР_25 повністю накладаються на землі водного фонду, а саме на оточений водою острів на річці Козинка та на водну поверхню (а.с.20 т.1).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що оспорюваним рішенням №1360 від 26 серпня 2008 року про відведення у приватну власний громадян спірних ділянок порушено інтереси держави, як власника земельних ділянок, а землі водного фонду, розташовані на території Української міської ради Обухівського району Київської області, вибули з володіння держави з порушенням вимог закону.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які належать до водного фонду, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Так, випадки передачі земель водного фонду до приватної власності громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частина друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання та використання й виділення земель водного Фонду у власність громадян для ведення особистого селянського господарства, не передбачено.

Посилання апеляційної скарги на відсутність проекту землеустрою щодо встановлення меж прибережної захисної смуги, колегія суддів визнає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення позову, до того ж, спростовуються нормами земельного та водного законодавства.

Так, згідно інформації управління Держземагентства в Обухівському районі Київської обл. від 21 травня 2015 року № 10-10003-0.2-1837/2-15, на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26 серпня 2008 року відповідачами оформлено право власності на спірні земельні ділянки з присвоєнням їм кадастрових номерів та видано державні акти на право власності.

При цьому, відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «КИЇВГЕОІФОРМАТИКА» № 01-01/338 від 25 травня 2017 року та схеми накладення оспорюваних земельних ділянок, зазначені земельні ділянки повністю накладаються на землі водного фонду, а саме на оточений водою острів на р. Козинка та на водну поверхню (а.с.21 - 23 т.1).

З урахуванням листа Центральної геофізичної обсерваторії № 17-08/2005 від 24 листопада 2016 року рукав Козинка є складовою Дніпра, який згідно ст. 79 ВК України відноситься до великих річок, у зв`язку з чим прибережна захисна смуга має становити 100 м. (а.с.61 т.1).

Встановлено, що Київське державне підприємство геодезії, картотографії, кадастрових та геоінформаційних систем «КИЇВГЕОІФОРМАТИКА» належить до сфери управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, основними завданнями якого є проведення досліджень та розробок, пов`язаних з обробкою топографо-геодезичної, картографічної, гідрографічної, маркшейдерської, геологічної, землевпорядної, кадастрової та екологічної інформації.

Предметом діяльності вказаного підприємства є інженерно-геодезичні вишукування, зокрема, геодезичні роботи: створення, розвиток і підтримка в робочому стані Державної геодезичної мережі, її побудова і розвиток, геодезичні роботи з інвентаризації та встановлення меж земельних ділянок; топографо- геодезичні і картографічні роботи для забезпечення геодезичною і картографічною основою створення та ведення державних кадастрів; створення і оновлення кадастрових карт і планів; формування і ведення регіонального картографо-геодезичного фонду; розроблення проектів землеустрою; розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); розробка іншої документації із землеустрою, що відповідає законодавству; формування і ведення регіонального картографо-геодезичного фонду, створення автоматизованих банків топографо-геодезичних даних, цифрової картографічної інформації і даних територіальних кадастрів (п.п. 1.2, 2.2, 2.3.1, 2.3.3, 2.3.4, 2.3.5, 2.З.6., 2.3.9, 2.3.16 Статуту, затвердженого Наказом Державного агентства земельних ресурсів України № 192 від 20 травня 2013 року (зі змінами і доповненнями).

З аналізу вищенаведених положень законодавчих і статутних актів вбачається, що межі, розмір і координати об`єктів водного фонду України відображені з урахуванням меженного періоду безпосередньо на топографо-карографічних матеріалах, які повинні використовуватися при веденні Державного земельного кадастру.

КДПГККГС «КИЇВГЕОІФОРМАТИКА», як спеціалізоване державне підприємство, має право створювати і поширювати інформацію про місцерозташування об`єктів землеустрою, в даному випадку земельної ділянки, по відношенню до меж об`єктів водного фонду, використовуючи при цьому картографічні матеріали, які становлять картографічний фонд України.

Відповідно до справи, топографо-геодезичні і картографічні матеріали з відображенням меж спірної земельної ділянки та меж 100 метрової прибережної захисної смуги виконано сертифікованим інженером-землевпорядником.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано визнав надані КДПГККГС «КИЇВГЕОІФОРМАТИКА» матеріали належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами в розумінні ст.ст. 76-81, 83, 89 ЦПК України, оскільки вони стосуються предмета доказування та надані уповноваженою особою.

Частиною 1 статті 84 ЗК України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Частиною 4 вказаної норми закону передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно ст. 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води - водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, інші водні об`єкти.

У ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками,островами, а також прибережні захисні смуги вздовж них.

Відповідно до ст. ст. 1, 88, 89 ВК України, ст. ст. 60, 61 ЗК України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і заліснення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив, будівництво будь-яких споруд.

Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 ВК України, ч. 2 ст. 60 ЗК України та становить для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів від урізу води в меженний період.

Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що фактичний розмір і межі прибрежної захисної смуги визначаються нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення водоохоронної зони, в яку входить прибережна захисна смуга, є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу такої прибережної захисної смуги, а її розмір і межі, встановлені законодавством.

Водночас, відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади чи органами місцевого самоврядування на місцевості меж прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватись як відсутність такої прибережної захисної смуги загалом та можливість передавати до її встановлення приватну власність ділянок, що входять до нормативно визначеної прибережної захисної смуги.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц та від 30 травня 2018 року у справі №469/1393/16-ц.

Окрім цього, колегія суддів враховує долучені до справи схеми накладення земельних ділянок з кадастровими номерами на землі водного Фонду в межах Української міської ради Обухівського району Київської обл. за результатами викопіювання з топографічної карти станом на 1993 рік, з матеріалів космічної зйомки станом на 2008 рік, тобто рік прийняття рішення, а також 2016 рік (а.с.21-23 т.1).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про віднесення спірних земель до земель водного фонду, які не можуть надаватися у приватну власність.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява №43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року по справі № 372/2180/15-ц.

При цьому, колегія суддів враховує також і практику Європейського суду з прав людини у справі №34044/02 «Депаль проти Франції» (рішення від 29.03.2010), в якій суд відмітив, що суспільство все більше турбується про охорону навколишнього середовища, стурбоване збереженням даної цінності, і у зв`язку з цим представляє постійне зацікавлення публічної влади та є предметом її захисту. Збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які потребують особливого порядку облаштування. Суд вважає, що втручання держави у здійснення заявником своїх прав переслідувало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової полоси, необхідність якої встановлена з усією очевидністю (п. 81 рішення),

Суд підтвердив що політика облаштування території і охорона навколишнього природного середовища, де переважаюче місце займає загальносуспільний інтерес, надає державі більш широку свободу дій, аніж при врегулюванні приватних правовідносин (п.п.83-84). У зв`язку з цим право вирішувати, які саме заходи необхідно вживати для захисту прибережної захисної смуги, належить, в першу чергу, національній владі, а тому порушення ст.1 Протоколу Першого до Конвенції допущено не було (п.п.87, 92, 93).

Встановлено, що спірну земельну ділянку ОСОБА_1 отримала у власність на підставі договору купівлі-продажу від 08 липня 2010 року.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у справі за №6-2233цс16.

Матеріалами справи доведено, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3 вибула з власності держави незаконно, а тому на підставі положень ч. 1 ст. 388 ЦК України районний суд правомірно витребував її у нового власника - ОСОБА_1

За таких обставин, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про набуття ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки в установленому законом порядку й неможливість її повернення державі.

Доводи апеляційної скарги про відсутність належних та достатніх доказів поважності пропуску позивачем строку позовної давності, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому, норма ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України містить презумцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення трава, покладається на позивача.

За змістом указаної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду з`ясовується як з об`єктивним моментом - наявністю порушення прав особи, так і з суб`єктивним, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Зважаючи на викладене, суд під час вирішення питання про дотримання строку позовної давності для звернення до суду в цивільному судочинстві має, по-перше, встановити дату, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, по-друге, установити дату, коли особа звернулася до суду і по-третє, з`ясувати, чи в межах передбаченого законодавством строку особа звернулася до суду.

Отже, закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінфрмованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Так, позивачем у даній справі, є Київська обласна державна адміністрація, яка відповідно до закону (ст. 122 ЗК України) є розпорядником спірних земельних ділянок державної власності, не брала участі у правовідносинах щодо надання в приватну власність спірних земельних ділянок водного фонду, а про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок видання Обухівською районною державною адміністрацією оскаржуваного розпорядження дізналася тільки після звернення прокурора до суду з даним позовом, що жодними належними та допустимими доказами апелянтом не спростовано.

Разом з тим, про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору, відповідно до справи, стало відомо лише у лютому 2015 року, після чого проводилася відповідна перевірка й за результатами якої 24 липня 2017 року подано у суд позов (а.с.2-62 т.1).

Колегія суддів визнає необґрунтованими твердження апеляційної скарги про те, що про вказані порушення позивачу могло стати відомо ще у 2013 році, з урахуванням того факту, що саме з 01 січня 2013 року в мережі Інтернет почала працювати публічна кадастрова карта України, оскільки такі доводи ґрунтуються на припущеннях.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує й те, що офіційний веб-сайт публічної кадастрової карти України в мережі Інтернет розпочав свою роботу з 01 січня 2013 року, тобто з дня набрання чинності Законами України «Про державний реєстр речових прав на нерухоме майно» та «Про державний земельний кадастр». До того ж, внесені до публічної кадастрової карти України дані не є сталими та постійно наповнюються новою інформацією про земельні ділянки.

Також, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо можливості позивача дізнатися про незаконне отримання у приватну власність земельних ділянок водного фонду з посиланням на те, що питання обізнаності позивача повинно розглядатися через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належить контроль у сфері земельних відносин, а саме спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель, тоді як позивачем є Київська обласна державна адміністрація.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13, згідно яких є неправильними висновки про те, що державі через утворені нею органи, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення.

За таких обставин, за відсутності будь-яких доказів поінформованості Київської обласної державної адміністрації чи прокуратури, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав до визнання поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності й його поновлення.

З урахуванням наявних у справі доказів, не знайшли свого підтвердження й посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку на законних підставах та в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Сидоренко Вікторії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: