ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ майна та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, поділ майна та визнання права власності, мотивуючи його тим, що 02 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, втім починаючи з жовтня 2009 року та по час реєстрації шлюбу вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство.

Зазначав, що з жовтня 2009 року по квітень 2012 року вони однією сім`єю проживали у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 , а після цього в квартирі АДРЕСА_2 . З 01 вересня 2012 року по травень 2014 року в квартирі разом з ними мешкав його син, ОСОБА_3 . Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть підтвердити свідки, за час спільного проживання вони здійснили кілька спільних подорожей закордон та він з 2009 року по 2014 рік отримував достатньо високий офіційний дохід від здійснення підприємницької діяльності.

Вказував, що з травня 2013 року вони припинили сумісне проживання та 08 травня 2013 року вони звернулись з спільною заявою про реєстрацію розірвання шлюбу, втім через відрядження він не зміг з`явитися до відділу РАЦС для реєстрації розірвання шлюбу, а тому ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним позовом та рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 30 вересня 2013 року щлюб було розірвано, втім навіть після розірвання шлюбу він продовжував проживати у квартирі АДРЕСА_2 за домовленістю між ними.

Також вони домовились, що квартира АДРЕСА_2 , придбана за спільні сумісні кошти подружжя, після розлучення залишиться ОСОБА_1 , а квартира АДРЕСА_3 , придбана ним під час розлучення 24 липня 2013 року за його особисті грошові кошти, залишиться йому. Однак, 08 грудня 2015 року ОСОБА_1 , не дивлячись на домовленість, звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 , не дивлячись на домовленість між ними, порушила його права власності, а тому просив суд ухвалити рішення,яким встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу його ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з жовтня 2009 року по 01 вересня 2011 року включно; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_1 ; визначити його частку в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 в розмірі 1/2 та частку, яка належить ОСОБА_1 в розмірі 1/2; визнати за ними відповідне право власності по 1/2 частині на вказану квартиру.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2018 року позовні вимоги задоволені частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 20 листопада 2010 року по 01 вересня 2011 року включно. Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно задовольнив позовні вимоги, наголошувала на тому, що спірна квартира була придбана нею за власні грошові кошти, за всі спільну подорожі вона сплачувала сама, а покази свідків не є належними.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалам справи, що рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 26 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що набрало законної сили 20 листопада 2010 року, встановлено, що ОСОБА_2 перебував з 23 квітня 1999 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який було розірвано зазначеним рішенням з підстав розпаду сім`ї та внаслідок фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами з вересня 2010 року.

Від цього шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають двох дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони про справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 02 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі відповідно до свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 від 02 вересня 2011 року, виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №489.

Дітей від шлюбу не мають.

Позивач зазначав, що з жовтня 2009 року та по час реєстрації шлюбу вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство.

Проживаючи разом з ОСОБА_1 у її квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 03 жовтня 2009 року придбав килимову доріжку та ковдру, а 05 лютого 2010 року дзеркало та тумбу (т.1 а.с.38,39).

Син позивача ОСОБА_6 з 01 вересня 2012 року по травень 2013 року проживав в АДРЕСА_4 (т.1 а.с.16).

07 лютого 2009 року, 09 липня 2009 року, 16 вересня 2009 року, 26 січня 2010 року, 12 жовтня 2010 року, 26 січня 2011 року, 29 квітня 2011 року, 05 травня 2011 року сторони по справі укладали договори на туристичне обслуговування та спільно відпочивали (т.1 а.с.18-37,187-203).

14 травня 2009 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження автомобілем марки MERSEDES-BENZ (т.1 а.с.230).

19 листопада 2010 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження автомобілем марки DAEWOO SENS (т.1 а.с.229).

30 червня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 106.978 грн. (т.1 а.с.40,41).

24 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.111-112).

Комунальні послуги у квартирі АДРЕСА_2 з 27 лютого 2012 року по 07 квітня 2014 року сплачував ОСОБА_2 (т.1 а.с.149).

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивач частково довів факт сумісного проживання до реєстрації шлюбу з відповідачем та довів факт того, що спірна квартира була придбана за спільні сумісні кошти подружжя, оскільки наявність фінансової можливості здійснити таке придбання сторонами була тільки на основі спільного фінансування її вартості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду у зв`язку з наступним.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).

За положеннями ч.ч.1,2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 судам роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини: (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1)майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2)інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі N6-97цс11; постанова Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі N6-148цс12).

Першочергово по даній категорії справ виникає необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім`єю й на підставі цього застосовувати до майна, набутого під час такого спільного проживання, режим права спільної сумісної власності.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Отже, виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції правомірно встановив факт спільного проживання сторін спочатку за місцем проживання ОСОБА_1 у м АДРЕСА_5 , а потім у спірній квартирі, а також прийшов до вірного висновку стосовно наявності спільного побуту, наявності взаємних прав та обов`язків, і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу саме з 20 листопада 2010 року по 01 ІНФОРМАЦІЯ_3 включно, тобто до дати реєстрації шлюбу 02 вересня 2011 року, та доводи приведені в апеляційній скарзі цих висновків не спростовують.

Відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. А отже, грошові кошти отримані за кредитним договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони діяли за згодою один одного, у зв`язку з чим зобов`язання щодо його погашення виникає у обох з подружжів.

Спірна квартира АДРЕСА_2 була набута 30 червня 2011 року, тобто в час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частина четверта статті 368 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Наведені позивачем підстави є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя та є доведеними належними та допустимими доказами, та доводи приведені в апеляційній скарзі цього не спростовують.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, встановивши, що спірне квартира була придбана відповідачем за договором в період спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, дійшов правомірного висновку про те, що воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, оскільки в матеріалах справи наявні достатні докази того, що позивач мав стабільний достатньо високий рівень доходу, а також докази того, що укладений договір купівлі-продажу квартири укладався відповідачем в інтересах сім`ї.

Вирішуючи спір, суди першої інстанцій із урахуванням вказаних вище норм матеріального права, правильно виходив з того, що позивач надав достатні докази на підтвердження обставин, на які він посилався на обґрунтування своїх позовних вимог, тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зробили висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно задовольнив позов зводяться до необхідності переоцінки доказів, що в силу положень статті 367 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.