Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1370/18
Провадження № 2/376/31/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2019 р. м. Сквира Київської області

Сквирський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Сквирської міської ради Київської області, арбітражного керуючого ОСОБА_3, Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідачів у якому просив визнати за ним право власності на 2 із 3-ох відділів гаража на 3 бокси, загальними зовнішніми розмірами 6,0х11,0 м по вул. Слобідська, 4-А в м. Сквира Київської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що він є директором Спільного підприємства по агропромисловому будівництву «Сквирський Агропромбуд» (далі по тексту СП «Агропромбуд»). У звязку із скрутним матеріальним станом йому дирекцією СП «Агропромбуд» в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі 09.09.2003 року згідно накладної було відпущено гараж на три бокси, який розташований в м. Сквира Київської області по вул. Слобідська ( колишня Щорса), 4-А. Вказаним гаражем СП «Агропромбуд» володіло на праві повного господарського віддання.

З моменту прийняття гаража, він ним не користувався.

На даний час, у нього виникла потреба у вказаному гаражі, але йому було відказано у доступі працівниками Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області, у звязку з тим, що даний гараж вони використовують для службових потреб.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник Сквирської міської ради Київської області у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що ОСОБА_2 на даний час є директором СП «Агропромбуд», підприємство є діючим та не перебуває у процесі припинення чи банкрутства.

09.09.2003 року відповідно до накладної ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі було надано гараж по вул. Слобідська, 4-А в м. Сквира Київської області.

Згідно рішення виконавчого комітету Сквирської міської ради Київської області від 24.03.2004 року за № 32 право власності було на гараж на три бокси, що розташований по вул. Слобідська, 4-А в м. Сквира Київської області було визнано за СП «Агропромбуд».

Згідно інформаційної довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що станом до 01.01.2013 року право власності на нежитлову будівлю літ «А», площею 113,9 м.кв. по вул. Слобідській, 4-А в м. Сквира Київської області було зареєстровано за Київською обласною радою на праві господарського Комунального підприємства «Сквиратепломережа» на підставі свідоцтва про право власності від 19.01.2010 року виданого комунальним підприємством «Сквирське комунальне господарство».

Крім того, Сквирська міська рада Київської області не порушує права позивача, а тому не може бути належним відповідачем по даній справі.

Представник прокуратури Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що позивач пропустив строки звернення до суду, оскільки гаражне приміщення по вул. Слобідській 4-А в м. Сквира Київської області використовується Сквирським відділом Білоцерківської місцевої прокуратури з 1977 року, про що позивачу було відому, як директору СП «Агропромбуд».

Позивач не надав доказів щодо державної реєстрації права власності на спірний гараж, а отже не було порушені його права.

Крім того, спірний гараж не могло бути передано у власність ОСОБА_2 в рахунок виплати заборгованості по заробітній платі, оскільки це суперечить вимогам ЗУ «Про оплату» праці та станом на 09.09.2003 року СП «Агропромбуд» не мала права власності на спірний гараж, тощо.

Арбітражний керуючий ОСОБА_3 у судове засідання не зявився надіслав на адресу суду відзив, у якому просив відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 з тих підстав, що він жодним чином не порушував законних прав та інтересів позивача і не може бути належним відповідачем по справі, що є безумовною підставою для відмовлення у позові.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_4 у судовому засіданні вказала, що дійсно вона була головним бухгалтером СП «Агропромбуд».

09.09.2003 року директору СП «Агропромбуд» в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі було відпущено 2 бокси із трьох у гаражі, що розташований по вул. Слобідській, 4-А в м. Сквира Київської області, що належали підприємству на праві повного господарського відання.

Як встановлено судом, 30.09.1969 року було введено в експлуатацію гараж на 3 легкових автомобіля Сквирського Міжколгоспбуду, що стверджується «Актом приймання в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів виробничого призначення», що міститься в матеріалах справи.

В подальшому Сквирський міжколгоспбуд було реорганізовано в СП «Агропромбуд», засновниками якого є 29 господарств колективної власності Сквирського району та колектив Сквирського райагробуду. Керівником з 30.07.1993 року і по даний час є ОСОБА_2

Згідно видаткових накладних № 226,229 від 09 та 12 вересня 2003 року 2 бокси із 3-ох відділів гаража на три бокси по вул.. Слобідська в м. Сквира Київської області були передані ОСОБА_2

Відповідно до ст. ст.57,58 Конституції України, ст. 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, згідно п.1прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до абз. 1 п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чинності.

Зважаючи на те, що позивач вважає, що право власності на спірні бокси він набув у вересні 2003 року, на підставі накладних, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року (далі ЦК УРСР).

Пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, визначено, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР зальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Частиною 1ст. 80 ЦК УРСР визначено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ч. 2ст. 80 ЦК УРСР).

Так, позивачем не дотримано строк позовної давності з урахування часу виникнення спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_2 звернувся до суду в червні 2018 року, тобто з пропуском встановленого ст. 71 ЦК УРСР строку позовної давності та у клопотанні наданого позивачем не зазначено поважності пропуску звернення до суду.

Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (ст. 128 ЦК УРСР).

Відповідно до ч. 1 ст.45, ст.47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Як роз'яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 101,102,105,114,226 ЦК).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Посилання позивача на те, що він набув права власності на спірні бокси, на підставі накладних і усна угода про передачу боксів тобто набуття права власності на обєкт нерухомості була виконана в повному обсязі не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Судом встановлено, що між сторонами будь-яка угода про передачу у власність спірних обєктів нерухомості не укладалась та крім того не відбулось фактичного передачі майна, як стверджує позивач, оскільки з доданих позивачем додатків до позовної заяви вбачається, що 24.03.2004 року виконавчим комітетом Сквирської міської ради Київської області було прийнято рішення за № 32, згідно якого Виконавчий комітет Сквирської міської ради Київської області розглянувши клопотання та документи СП «Агропромбуд» (керівником якого являється ОСОБА_2Х.) від 09.03.2004 року керуючись п. 6.1 Тимчасового положення «Про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 615 від 28.01.2003 року та на підставі делегованих повноважень передбачених п.п.10 п.б ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року, виконком міської ради вирішив на підставі поданих документів оформити право власності за СП «Агропромбуд» на гараж на три бокси зовнішніми розмірами 6,0х11.0 м у м. Сквира по вул. Слобідській (колишня Щорса), 4 а. Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити право власності на вище перераховані обєкти.

Відповідно до п.2.1 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за №157/6445 для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлюючі документи: зокрема договір купівлі-продажу, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування, рішення суду, тощо.

За таких обставин суд, приходить до висновку, що ОСОБА_2 не може бути власником спірних нежитлових будівель, а саме 2-ох боксів.

Крім того, з рішення виконавчого комітету Сквирської міської ради Київської області від 23.02.2016 року за № 59/08 вбачається, присвоїти нежитловим будівлям такі номера : вул. Щорса, 4а - гараж, власник ОСОБА_5 (помер 02.03.2011 року), правонаступник дружина ОСОБА_4.

Згідно інформаційної довідки виданої КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що станом до 01.01.2013 року право власності на нежитлову будівлю літ «А» площею 113,9 м.кв. по вул. Слобідській, 4-А в м. Сквира Київської області було зареєстровано за Київською обласною радою на праві господарського відання Комунального підприємства «Сквиратепломережа» на підставі свідоцтва про право власності від 19.01.2010 року виданого комунальним підприємством «Сквирське комунальне господарство».

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на нежитлову будівлю за № 4-а по вул. Слобідська в м. Сквира Київської області на підставі договору купівля продажу від 26.11.2014 року зареєстровано за ПП «Володар».

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно абз. 3 ч. 2ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст.392 ЦК України.

Отже, оскільки за правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред»явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, а позивач на час розгляду справи у суді не надав доказів, що є власником спірного майна (у встановленому законом порядку не зареєстрував за собою право власності на нерухоме майно), то позовні вимоги про визнання за останнім права власності на спірне нерухоме майно на підставі положень ст.392 ЦК України задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред'явленому позову при наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов'язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов'язаний виконати покладений на нього законом або договором обов'язок.

Законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред'явити позов до належного відповідача.

Як вбачається із змісту та предмету позовної заяви позивачем ОСОБА_2 пред'явлено позов про визначення права власності, а саме : Сквирської міської ради Київської області, арбітражного керуючого ОСОБА_3, Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області, але не зазначено, яким чином саме відповідачі порушують його законні права та інтереси, що є також самостійною підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 258, 259, 263, 268, 273, 354 ЦПК України, ст. ст.57,58 Конституції України, ст. 5, 328,392,331 ЦК України, Пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, ст. 47,48,71,75,76,80,224,227 ЦК УРСР, постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Сквирської міської ради Київської області, арбітражного керуючого ОСОБА_3, Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: