ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2267/18
Провадження №2/477/192/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судового засідання Бітюковою С.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 (не з`явилася), її представника ОСОБА_2 ,

представників відповідача Ничипорчука А.Г., Костенюк М.В.,

розглянувши в м. Миколаєві в залі судових засідань Жовтневого районного суду Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та визнання недійсним державного акту на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 та Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, в якому просила визнання незаконним та скасувати рішення цієї сільської ради № 5 від 16 листопада 2004 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,16 га по АДРЕСА_1 , а також визнати недійсним державний акт

серії НОМЕР_1 на право власності на цю земельну ділянку, виданого ОСОБА_5 Олексію Євгеновичу 07 вересня 2005 року.

На обґрунтування своїх вимог зазначала наступне.

Вказаним рішенням Мішково-Погорілівської сільради відповідачу була передана у власність земельна ділянка, площею 0,16 га, по АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування житлового. На підставі рішення 07 вересня 2005 року йому було оформлено і видано державний акт серії НОМЕР_2 .

В той же час, позивачці належать земельні ділянки площами 0,17 га та 0,1915 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташовані в межах Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, кадастрові номери: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 .

Однак в 2018 році вона з`ясувала, що її земельні ділянки накладаються із земельну ділянку, передану у власність ОСОБА_3

Вважала, що Мішково-Погорілівська сільська рада, приймаючи рішення про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки, вийшла межі своїх повноважень, оскільки межі населеного пункту встановлені не були.

Під час підготовчого судового засідання змінила підстави для своїх вимог, подавши належним чином оформлену письмову заяву, в якій вказала, що згідно технічної документації на земельну ділянку вона відноситься до ріллі, але її цільове призначення при передачі у власність ОСОБА_6 не змінювалася. Також підтвердила, що ділянка знаходилася за межами населеного пункту с. Мішково-Погорілове, тому розпоряджатися нею сільська рада цього села не мала права.

Вказуючи про похідність оформленого державного акту на підставі незаконного рішення сільської ради, просила визнати недійсним вказаний державний акт на ім`я ОСОБА_3 .

Представник відповідача ОСОБА_7 . ОСОБА_8 подав на позов відзив та заперечення, в яких просив відмовити в його задоволенні, так як позивачка не довела наявність у неї порушеного права. Вважав, що ОСОБА_3 раніше і на законних підстав набув право власності на земельну ділянку, тому підстав для скасування його права немає.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з тих же підстав, що й були зазначені в позовній заяві.

Представники відповідачів у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Положеннями ст. 14 та ст. 19 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

В Земельному кодексі України передбачені підстави набуття громадянами права власності на землю.

Так, ст.ст. 78, 81 цього кодексу в редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частин 6-11 ст. 118 Земельного кодексу України, який діяв на той же час, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із

земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Статтею 28 Закону України Про землеустрій визначаються права та обов`язки розробників документації із землеустрою,

Відповідно до положень ст. ст. 79 ЗК України, в редакції, яка діяла на час передачі ОСОБА_3 ділянки у власність, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами; право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться; право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

В редакції ЗК України, яка діяла на час передачі ділянки відповідачу право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалося державними актами (ст. 126).

Системний аналіз наведених норм земельного законодавства дає підстави вважати, що порядок надання у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної передачі, виключає можливість її повторного чи паралельного здійснення на користь іншої особи, якщо щодо тої, яка звернулася раніше, вже прийнято рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою і перша особа не порушила встановлених строків укладення договору із розробником документації та не зволікала з наданням документації для погодження.

Рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області № 5 від 16 листопада 2004 року було вирішено передати громадянам земельні ділянки у власність, дозволивши землевпорядній організації виготовлення технічної документації згідно з додатком, в тому числі громадянину ОСОБА_3 (п. 26 списку) по АДРЕСА_1 , з призначенням ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.

07 вересня 2005 року Мішково-Погорілівською сільською радою Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області ОСОБА_3 був виданий державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на цю земельну ділянку.

В подальшому, Миколаївською регіональною філією державного підприємства Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власність на цю земельну ділянку.

На той час реєстрація земельної ділянки здійснювалася у Державному реєстрі земель відповідно до тимчасового Порядку ведення державного реєстру земель затвердженого наказом Держкомзему України № 174 від 02 липня 2003 року (далі Порядок).

Так, пунктом 1.2 Порядку передбачено, що Державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується за допомогою АС ДЗК.

Книга записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (далі - книга реєстрації) - це документ суворого обліку, який є складовою частиною державного реєстру земель та містить відомості про зареєстровані державні акти на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою та договори оренди (суборенди) землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок.

Обмінний файл - файл обміну даними результатів землевпорядних робіт в електронному вигляді.

Оператори державного реєстру земель (далі - оператори) - структурні підрозділи Центру ДЗК, що проводять приймання, перевірку та систематизацію реєстраційних карток земельних ділянок, здійснюють видачу та реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) землі, ведуть книгу реєстрації, формують Поземельну книгу та не мають прямого доступу до бази даних АС ДЗК.

Поземельна книга - це документ, який є складовою частиною державного реєстру земель, містить відомості про земельну ділянку, в тому числі кадастровий план, відомості про державний акт на право власності на землю, державний акт на право постійного користування землею, договір оренди землі та власника, користувача, орендаря (суборендаря) земельної ділянки і формується за допомогою АС ДЗК.

Реєстратори державного реєстру земель (далі - реєстратори) - структурні підрозділи Центру ДЗК, які мають доступ та вносять відомості до бази даних АС ДЗК, ведуть Поземельну книгу, здійснюють видачу та реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) землі, а також ведуть книгу реєстрації.

Згідно з п. 2.1. Порядку виконавець робіт формує та надає реєстратору обмінний файл разом з технічною документацією. Обмінний файл надається реєстратору на гнучкому магнітному носії або компакт-диску (далі - цифровому носії).

Відповідно до п. 2.2. Порядку реєстратор здійснює процедуру перевірки та приймання обмінного файла, у тому числі порівняння з технічною документацією.

У разі відповідності обмінного файла відомостям, які наведено в технічній документації, та вимогам до структури, змісту та формату обміну даними, за результатами перевірки та приймання реєстратором робиться відмітка на титульному аркуші технічної документації про приймання обмінного файла, після чого заповнюється реєстраційна картка.

Реєстраційна картка заповнюється на кожну земельну ділянку. У разі виникнення спільної власності при оформленні державного акта на кожного співвласника земельної ділянки - реєстраційна картка заповнюється на кожний державний акт. У разі неможливості розмістити усю інформацію на одній реєстраційній картці заповнюються додаткові реєстраційні картки, на яких зазначаються їх порядковий номер та загальна кількість.

У разі негативного висновку щодо результатів перевірки та приймання обмінного файла виконавцю робіт для доопрацювання надається список конкретних вимог та зауважень у вигляді протоколу перевірки, відповідно до якого необхідно внести зміни і доповнення.

Реєстратор перевіряє структуру, формат, об`єм та склад земельно-кадастрових даних, що містить обмінний файл за такими критеріями:

- відповідність вимогам, установленим до структури, змісту та формату обмінного файла;

- належність земельних ділянок кадастровому кварталу згідно з індексними кадастровими планами;

- відсутність перетинів та розривів між суміжними земельними ділянками, суміжними земельними ділянками суміжних кварталів, тотожність даних балансу земель;

- відсутність перетинів та розривів меж угідь земельних ділянок;

- контроль відповідності атрибутивних даних земельних угідь чинній нормативній базі класифікаторів та кодифікаторів.

Згідно п. 2.3. Порядку реєстраційна картка заповнюється реєстратором та містить підпис з зазначенням прізвища, ініціалів керівника виконавця робіт та печатку.

Якщо технічна документація не підлягає державній землевпорядній експертизі, вона разом з реєстраційною карткою передається виконавцем робіт безпосередньо до територіального органу земельних ресурсів для погодження або підготовки відповідних рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо надання або передання земельної ділянки у власність або користування. Якщо рішення про надання або передання земельної ділянки у власність або користування не було прийнято протягом трьох місяців, відмітка про приймання обмінного файла анулюється автоматично, що вимагає проходження процедури повторного здавання обмінного файла.

Відповідно до п. 2.4. Порядку територіальний орган земельних ресурсів у 10-денний термін з дня отримання оформленого бланка державного акта на право власності на земельну ділянку (державного акта на право постійного користування земельною ділянкою) або договору оренди землі перевіряє наявність на титульному аркуші технічної документації відмітки про приймання обмінного файла, зміст реєстраційної картки, відповідність відомостей, що містить реєстраційна картка та оформлений бланк державного акта на право власності на земельну ділянку (державного акта на право постійного користування земельною ділянкою) або договору оренди землі, до технічної документації (реєстраційної справи) та передає бланки державного акта на право власності на земельну ділянку (державного акта на право постійного користування земельною ділянкою) або договору оренди землі з реєстраційними картками оператору (реєстратору) за актом приймання-передавання.

Надані документи повертаються виконавцю робіт на доопрацювання у разі:

відсутності відмітки про приймання обмінного файла;

наявності розбіжностей між відомостями, що містять реєстраційна картка, оформлений бланк державного акта на право власності на земельну ділянку (державного акта на право постійного користування земельною ділянкою) або договору оренди землі та технічна документація (реєстраційна справа).

Достовірність відомостей, які відображені в технічній документації (реєстраційній справі), реєстраційній картці та бланку державного акта на право власності на земельну ділянку (державного акта на право постійного користування земельною ділянкою) або договору оренди землі, при відсутності розбіжностей, засвідчується в реєстраційній картці підписом керівника територіального органу земельних ресурсів з зазначенням прізвища та ініціалів та скріплюється печаткою.

Згідно з п 2.5. Порядку територіальний орган земельних ресурсів за актом приймання-передавання передає реєстраційну картку оператору (реєстратору) разом з усіма примірниками державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі для їх видачі та державної реєстрації.

Відповідно до п. 2.8. Порядку оператор (реєстратор) здійснює видачу та реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою та видачу договорів оренди (суборенди) землі. Видача державного акта на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою та договору оренди (суборенди) землі супроводжується внесенням запису про державну реєстрацію до відповідних розділів книги реєстрації. При цьому оператор (реєстратор) відображає дані державної реєстрації на всіх примірниках державних актів на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди (суборенди) землі.

Другий примірник державного акта на право власності на земельну ділянку, на право постійного користування земельною ділянкою, примірники договору оренди (суборенди) землі оператор (реєстратор) передає до територіальних органів земельних ресурсів за актом приймання-передавання.

Таким чином, за змістом пунктів 1.2-2.8 Порядку вважається, що з часу видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку, він зареєстрований в Державному реєстрі земель, а дані про цю земельну ділянку перенесені до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку без відповідної заяви власника.

07 липня 2011 року був прийнятий Закону України Про Державний земельний кадастр (далі Закон) Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (ст. 1 Закону).

Відповідно до приписів ст. ст. 5, 6, 8, 24 Закону державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок повинен протягом 14 днів з дня реєстрації заяви перевірити відповідність наданих на реєстрацію документів вимогам закону та за результатами перевірки здійснити державну реєстрацію земельної ділянки або надати мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

При цьому, п. 4 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що у разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.

Згідно з відміткою на обкладинці технічної документації земельної ділянки ОСОБА_3 обмінний файл по ділянці був прийнятий 15 грудня 2004 року, тобто земельна ділянка була внесена до Державного реєстру земель.

Однак з невідомих причин ця реєстрація не була перенесена до Державного земельного кадастру.

Втім, порушення вимог закону щодо реєстрації земельної ділянки в Державному реєстрі земель чи автоматизованого перенесення даних про цю земельну ділянку до Державного земельного кадастру не може ставитися в вину особі, яка отримала державний акт, оскільки здійснення цих процедур є обов`язком посадових осіб, які здійснюють функції операторів структурних підрозділів ДЗК.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний (але не вичерпний) перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Крім того, пунктом 10 цієї ж частини статті передбачена правова можливість визнання незаконним рішення органу самоврядування, яким порушені суб`єктивні права особи на час прийняття такого рішення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав позивач посилалася на порушення рішенням органу місцевого самоврядування її існуючого на час звернення до суду права власності на земельну ділянку.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішенням сільради було прийнято 16 листопада 2004 року, і 07 вересня 2005 року відповідачу на його підставі було видано Державний акт на право власності на землю, а після передачі у власність земельної ділянки він не подавав заяву про внесення відомостей про право власності на земельну ділянку до Державного земельного кадастру, оскільки діючим на той час законодавством передбачалася реєстрація земельних ділянок у Державному реєстрі земель одночасно з видачею Державного акту реєстратором структурного підрозділу Центру ДЗК.

Передана йому земельна ділянка, стала об`єктом цивільних прав, а тому її передача у власність іншій особі могла відбуватися лише на підставі цивільно-правової угоди або вилучення з підстав, передбачених ст. 140 ЗК України.

Але з часу передачі землі у власність пройшло більше 13 років, на протязі якого органи чи посадові особи уповноважені на здійснення контролю за використанням земель та нагляду за містобудівною діяльністю, будь-яких вимог до відповідача з приводу неосвоєння земельної ділянки, порушення саме ним порядку набуття землі у власність або порушення компетенції органу, який надав її у власність, не заявляли.

Що стосується вимог позивачки стосовно незаконного виділення землі відповідачу, то вони не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки по-перше, заявляючи такі вимоги вона посилається на обставини, з яких вбачається, що особи, які уповноваженні на здійснення дій з надання їй землі у власність не виконали належним чином вимог Закону України Про державний земельний кадастр.

Зокрема, не перевірили належним чином документацію із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки, на предмет відсутності її перетину з іншою земельною ділянкою або її частиною та не виконали при реєстрації її в Державному земельному кадастрі вимог щодо цих же обставин,наявність яких, відповідно до положень ст. 24 того ж Закону № 3613-VI, являється підставою для відмовив реєстрації та виправлення помилок в порядку, передбаченому ст. 37 цього Закону та Порядком ведення Державного земельного кадастру (затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1015).

Таким чином, об`єктом захисту мають бути права позивачки щодо набуття нею землі у власність, які порушені суб`єктами землеустрою з числа структурних підрозділів ДЗК, а не оспорюваним рішенням Мішково-Погорілівсьої сільської ради.

В той же час, вимог до цих суб`єктів землеустрою вона не заявляла.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які гарантують недопустимість незаконного та непропорційного втручання в права людини щодо мирного володіння майном, а також положень ст. 5 ЗК України щодо недопустимості порушення принципу невтручання держави у здійснення фізичними та юридичними особами права вільного володіння, користування і розпорядження землею.

Адже, позбавлення права власності ОСОБА_3 на землю, яким він був наділений задовго до набуття позивачкою відповідного права з мотивів порушення процедури виділення землі та повноважень компетентного органу та перерозподіл цього права через 14 років на користь іншої фізичної особи, при тому, що мова йде про землю, яка перебуває в межах сформованого сільською радою будівельному кварталі для житлового будівництва та відповідно до Опорного та Проектного плану села Мішково-Погорілове Вітовського району увійде до території цього села, безумовно буде свідчити, на думку суду, про непропорційне та незаконне втручання в права людини.

Це було також підтверджено рішенням Европейського суду «Стретч проти Сполученого Королівства», яким визнана недопустимість позбавлення права власності лише на тій підставі, що таке право було набуто внаслідок неправомірних дій публічного органу, а не громадянина.

За викладеного, керуючись ст. ст. 141 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про визнання незаконним та скасування рішення Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області № 5 від 16 листопада 2004 року в частині передачі у власність ОСОБА_3 ичу земельної ділянки, площею 0,16 га по АДРЕСА_1 , та про визнання недійсним державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на цю земельну ділянку, виданого Захарчуку Олексію Євгеновичу 07 вересня 2005 року - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину рішення, його повний текст складено на 27 травня 2019 року.

Суддя Р.В. Козаченко