Справа № 347/644/18
Провадження № 22-ц/4808/615/19
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 про визнання недійсним застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Косівського районного суду, ухвалене суддею Гордієм В.І. 10 грудня 2018 року в м. Косів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року представником ОСОБА_1 подано позов до ПАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступника ЗАТ КБ "ПриватБанк") про визнання недійсним застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 квітня 2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки № б/н на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року та посвідчено приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Ромовською О.В., за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали ЗАТ КБ «Приват Банк» в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий цегляний будинок, житловою площею 103,3 кв.м., загальною площею, 183,1 кв.м., та господарські будівлі і споруди, що належать ОСОБА_3 на праві власності в рівних частинах на підставі договору дарування та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В день підписання договору іпотеки позивач не розумів, що згода на включення до договору застереження про задоволення вимог іпотекодержателя порушує його права, що пізніше фахівцем у галузі права йому було роз`яснено. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке включено до даного договору іпотеки, не відповідає загальним положенням про договір, визначеним ЦК України під тим застереженням, у вигляді у якому воно, як договір, включене до договору іпотеки, оскільки у даному застереженні відсутні особисті підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як іпотекодавців та сторін даного застереження, тому дії банку є неправомірними, що є підставою для судового захисту прав та майнових інтересів, в тому числі шляхом визнання правочину частково недійсним.

Просив визнати недійсними пункти 29 та 24 Договору іпотеки №б/н від 12 квітня 2007 року, стягнути з ПАТ «ПриватБанк» на його користь судові витрати (а.с.1-2).

Заочним рішенням Косівського районного суду від 10 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсними пункт 29 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» та пункт 24 Договору іпотеки № б/н від 12.04.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.87-90).

Ухвалою Косівського районного суду від 31 січня 2019 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.109-110).

Не погодившись з рішенням суду представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що винесено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що кредитний договір укладено між сторонами ще у 2007 році, позичальник погодився з усіма умовами договору, отримав кредитні кошти та тривалий час сплачував кредитну заборгованість. Строк позовної давності сплив ще у 2010 році, клопотання про поновлення якого ОСОБА_1 не подано.

Суд належним чином не повідомив про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, ухвалив заочне рішення, а тому відповідач вправі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду.

Також апелянт зазначив, що перед укладенням договору іпотеки банк у письмовій формі надав позичальнику можливість у повному обсязі ознайомитися з усіма умовами договору, сторони узгодили всі його істотні умови, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, іпотекодавці особистим підписом засвідчили отримання вищевказаної інформації та погодження умов договору.

На момент укладення договору ОСОБА_1 не заявляв жодних зауважень протягом тривалого часу (майже 10 років) щодо змісту цього правочину. Будь-яку іншу інформацію щодо умов договору іпотеки позивач мав можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання. Зі змісту договору не вбачається жодної з умов, які законом визнаються несправедливими чи незаконними, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов.

Вирішуючи спір, суд, в порушення ст.ст.263,264 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув, не в повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, не врахував поведінку ОСОБА_1 у контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору із врахуванням ч.ч.2 та 3 ст.205, ч.2 ст.642 ЦК України, оскільки такі фактичні дії вказують на наявність волевиявлення на виконання умов кредитного договору.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.120-125).

В останнє судове засідання позивач та його представник, третя особа не з`явилися, про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за їх відсутності.

Вислухавши представника апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з положень ст.ст. 204, 215, 628, 638, 33, 36 Закону України «Про іпотеку», встановивши відсутність волевиявлення позивача при укладенні договору іпотеки щодо застереження про задоволення вимог іпотекодержателя як однієї з необхідних умов чинності правочину, враховуючи необізнаність відповідачів в галузі права при укладенні договору іпотеки, які виявили волю лише щодо укладення самого договору іпотеки, дійшов висновку про наявність підстав для визнання пунктів 29 та 24 Договору недійсними.

З таким висновком апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Встановлено, що 12.04.2007 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є АТ КБ «Приват Банк», укладено договір іпотеки № б/н на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № IFWWGA00000015 від 12.04.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали ЗАТ КБ «Приват Банк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий цегляний будинок, житловою площею 103,3 кв.м., загальною площею, 183,1 кв.м., та господарські будівлі і споруди, що належать іпотекодавцю на праві власності в різних частинах на підставі договору дарування та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-6, 178-182).

Згідно п. 24 Договору іпотеки від 12.04.2007 року, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. В разі продажу предмету іпотеки на публічних торгах іпотекодержатель відповідно до Закону «Про оподаткування прибутку підприємств» здійснює реалізацію предмета іпотеки у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів №1448 від 22.12.1997 року, якщо інше не передбачене законодавством, на день реалізації предмету іпотеки. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмета іпотеки встановлюється в розмірі зазначеному у п, 35.5 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної в цьому пункті.

Пунктом 18.8.1 визначено право іпотекодавця звернути стягнення а предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно пункту 18.8.2 визначено право іпотекодавця звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором у випадках: відмови іпотекодавця в переоформленні якого-небуть із договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно кредитного договору; якщо права по ньому передані у заставу іпотекодержателю; порушення іпотекодавцем зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору, у т.ч. пр порушенні цільового використання коштів; порушення іпотекодавцем зобов`язань по цьому договору у т.ч. при порушенні порядку заміни предмета іпотеки; одержання іпотекодержателем повідомлення від іпотекодавця про дострокове повернення вкладу (повністю чи частково); порушення судом справи про визнання іпотекодавця недієздатним або обмежено дієздатним або кримінальної справи відносно іпотекодавця; неможливості звернення стягнення на майно, заставлене з метою забезпечення виконання зобов`язання за цим договором, з будь-якої причини (у т.ч. втрати, знищення, ушкодження або недосяжності предмета іпотека для іпотекодержателя з будь-яких причин);встановлення невідповідності дійсності відомостей , які містяться в даному договорі або інших документів, представлених іпотекодавцем; пред`явлення третім особам вимог до забезпечення й/або порушення іпотекодавцем зобов`язань по договорах, укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором; надання іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без письмової згоди іпотекодержателя; настання страхового випадку, передбаченого договором страхування майна або договором особистого страхування; винесення постанови органів внутрішніх справ про знаходження позичальника в розшуку більше 180 днів.

Згідно п.18.9 сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і в разі дострокового розірвання кредитного договору або зміни його умов, при наявності невиконаних зобов`язань на момент розірвання.

Пунктом 29 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: 1) переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний: письмово повідомити іпотекодавця, або 2) шляхом продажу предмета іпотеки будь - якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Встановлено, що рішенням Косівського районного суду від 29.08.2012 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Визнано дійсним договір іпотеки б/н від 12.04.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ІFWWGА00000015 від 12.04.2007 року в розмірі 17 885 (сімнадцять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять), 68 доларів США, що за курсом 7,97 станом на 26.08.2011 року, згідно розпорядження НБУ складає 142575 (сто сорок дві тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) грн. 70 коп.: звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме будинок загальною площею 183,1 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приват Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій -третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону, чинній на час укладення договору іпотеки, зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Аналіз змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надається іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц (провадження № 61-155св17), ухваленій Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16-ц (провадження № 61-30624св18).

За змістом п.14.9 договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства.

Дослідивши надані докази, судом встановлено, що іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

В іпотечному договорі міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань.

Натомість позивач не довів того, що оспорюване застереження, встановлене п.п.24,29 Договору іпотеки, не відповідає волевиявленню та внутрішній волі її учасників та суперечить вимогам закону, оскільки підписавши іпотечний договір, сторони обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і умови договору не суперечать Закону.

Доводи позивача щодо недійсності договору через неукладення під час підписання договору іпотеки окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку не дають підстав для визнання пунктів 29 та 24 договору іпотеки недійсними, оскільки у них передбачені усі можливі, визначені Законом, способи задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок іпотечного майна.

Сторони передбачили, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, що не суперечить статті 36 Закону України «Про іпотеку». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи №754/17290/15-ц в Постанові від 04.04.2018 року.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів іпотечного договору.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 червня 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський