Справа № 462/5845/17 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1400/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 квітня 2018 року в складі судді Румілової Н.М. в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне Управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,-

встановила:
В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання, в якій вказала, що вона є громадянка колишнього СРСР, і на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 р. постійно проживала на території України та продовжує безперервно з 1996 р. по теперішній час проживати в Україні у м. Львові.

Однак, у зв`язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР та неможливістю його відновити, не оформила відповідні документи та не отримала паспорта громадянина України.

У жовтні 1991 р. вона за сімейними обставинами переїхала до Республіки Узбекистан у м. Ташкент, де отримала тимчасовий паспорт, у зв`язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР.

У 1996 р. вона повернулася в Україну з тимчасовим паспортом, виданим у Республіці Узбекистан, та воєнним білетом серії НОМЕР_1 , виданим 02.06.1974 р. Ленінським районним комісаріатом м. Новосибірська. Тимчасовий паспорт, виданий у Республіці Узбекистан також втрачений. У зв`язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР з відміткою про прописку у м. Львові та неможливістю його відновлення, вона з 1996 р. не може довести свою приналежність до громадянства України та виготовити паспорт громадянина України, а також провести реєстрацію місця свого проживання.

Просить суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р. на момент проголошення незалежності України.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 23 квітня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовлено.

Рішення суду оскаржила заявник ОСОБА_2 , з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що суд ухвалюючи таке порушив норми матеріального права, не повно з`ясував обставини, на які заявник посилалась як на підставу своїх вимог, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

В апеляційній скарзі покликається на те, що згідно із ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України.

Зазначає, що на момент проголошення незалежності України постійно проживала та продовжує безперервно з 1996 року по даний час проживати на Україні у м. Львові, однак у зв`язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР та неможливістю його відновити, не оформила відповідні документи та не отримала паспорта громадянина України.

З відповіді, наданої їй Залізничним районним відділом ДМС України у м. Львові вбачається, що отримання паспорта можливе тільки після встановлення її належності до громадянства України.

Не погоджується з висновком місцевого суду про те, що стосовно неї була проведена законна перевірка щодо підстав надання їй громадянства України, належності до громадянства України та не підтверджена її реєстрація місця проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги в якості доказів довідки про її реєстрацію на території України впродовж 1977 1991 років.

Крім цього, суд не взяв до уваги трудову книжку та записи в ній, з яких вбачається, що вона до 04.11.1991 року працювала на Львівському заводі ім. Леніна, на даний час ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА».

Стверджує, що паспорта громадянина Узбекистану не отримувала, надала довідку органу внутрішніх справ відділу Чиланзарського РУВД про те, що ОСОБА_2 заявила про дефект паспорта НОМЕР_2 , виданого ОВД Залізничного району м. Львова 25.11.1977 року.

Помилковим вважає висновок суду першої інстанції щодо наявності громадянства Республіки Узбекистану через актовий запис № 309 зроблений відділом ЗАГСу Чиланзарського району м. Ташкента про розірвання шлюбу між нею та її чоловіком ОСОБА_3 , оскільки свідоцтво було видано на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова.

Вважає себе українкою, вільно володіє українською мовою, син ОСОБА_4 є громадянином України, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 квітня 2018 року та ухвалити нове, яким заяву про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.
Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення місцевий суд, оцінивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 , про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) для отримання громадянства України та паспорта громадянина України.

Зокрема, місцевий суд вказав, що відносно ОСОБА_2 була проведена перевірка стосовно підстав надання їй громадянства України, належності до громадянства України та не підтверджена її реєстрація місця проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Суд не взяв до уваги копії довідок ЛКП «Сигнівка» зміст яких зводиться до того, що ОСОБА_2 виписана з місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , оскільки такі не є доказом прописки заявника та зняття її з реєстрації.

Суд критично оцінив твердження заявника, що їй був наданий тимчасовий, а не постійний паспорт громадянки Узбекистану, який вона загубила, оскільки поняття тимчасового паспорту в ОСОБА_5 не існує.

Крім цього, заявник не зверталась до відповідних органів про втрату паспорта громадянина СРСР та паспорта, який був їй виданий в Узбекистані, що ставить під сумнів їх втрату.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частиною 1 ст. 234 ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004 р. чинного на момент звернення із заявою) встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 256 ЦПК України передбачено перелік фактів, що мають юридичне значення, які можуть бути встановлені в судовому порядку.

Цей перелік є не є вичерпним.

Така ж норма закріплена у ст. 315 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 р.), за якою у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У заяві фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено причини неможливості одержання документів, що посвідчують цей факт і до заяви додається довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ч. 2 ст. 318 ЦПК України).

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК України (після внесення змін Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 року ч.2 ст.315 ЦПК України) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Новосибірськ, проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Зі слів заявника ОСОБА_2 , остання у жовтні 1991 року за сімейними обставинами переїхала до доньки в Республіку Узбекистан у м. Ташкент та отримала тимчасовий паспорт.

Зазначає, що паспорт громадянина колишнього СРСР та тимчасовий паспорт Республіки Узбекистану за невідомих причин втратила.

02.04.1992 року відділом ЗАГСу Чиларзанського району м. Ташкента Республіки Узбекистан був зроблений актовий запис № 309 про розірвання шлюбу ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 (а.с. 13).

Проживання на території України, на думку заявниці, підтверджують довідки ЛКП «Сигнівка» від 18.12.1996р., 24.11.2010 р., від 20.10.2014 р., від 12.10.2017р. (а.с. 9-12).

Як вбачається з відповіді Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 02-02 від 11.2017 року, ОСОБА_2 на її заяву щодо підтвердження належності до громадянства України запропоновано надати пакет документів відповідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» для встановлення належності до громадянства (а.с. 14, 15).

25.11.2017 Залізничний РВ Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області листом № 14/3981 від 25.11.2017 року повідомив ОСОБА_2 про необхідність представити судове рішення про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року (а.с. 16-17).

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник ОСОБА_2 покликаючись на перелічені обставини просила встановити факт постійного проживання на території України на час оголошення незалежності України з метою отримання паспорта громадянина України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року, який має юридичне значення.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону № 2235-III, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року.

Згідно із ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наданої представником заявника копії довідки форми № 16 встановлено, що з 23.11.1997 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована за адресою місця проживання АДРЕСА_1 . Знята з реєстрації 29.10.1991 року у зв`язку із виїздом в м. Ташкент (а.с. 94).

Крім цього, з копії особової картки на ім`я ОСОБА_2 , заведеної за її місцем праці на Львівському заводі ім. В.І. Леніна, встановлено, що заявник звільнена із займаної посади з 01.11.1991 року на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу № К1554п від 30.10.1991 року (а.с. 95-96).

На переконання колегії суддів, вказані вище докази підтверджують те, що станом на 24 серпня 1991 року заявник ОСОБА_2 постійно проживала на території України, оскільки знята з реєстрації місця проживання АДРЕСА_1 лише 29.10.1991 року та звільнена з роботи у Львівському заводі ім. В.І. Леніна з 01.11.1991 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_2 є обгрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки заявник надала суду докази фактичного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, відтак рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про встановлення факту задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 р.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 лютого 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М.Бойко

С.М. Копняк