Дата документу 04.03.2019
ЄУ № 420/2069/18
Провадження №2-к/420/1/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Проньки В.В.,

за участю секретаря судового засідання Колесник Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков клопотання Департаменту майнових та земельних відносин Воронезької області про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Павловського районного суду Воронезької області від 20.12.2016 у цивільній справі за позовом Департаменту майнових та земельних відносин Воронезької області до ОСОБА_1 про зобовязання до продажу земельної ділянки на торгах,

В С Т А Н О В И В:

До Новопсковського районного суду Луганської області з Головного територіального управління юстиції у Луганській області надійшло клопотання Департаменту майнових та земельних відносин Воронезької області про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Павловського районного суду Воронезької області від 20.12.2016 у цивільній справі за позовом Департаменту майнових та земельних відносин Воронезької області до ОСОБА_1 про зобовязання до продажу земельної ділянки на торгах.

На виконання вимог ч. 1 ст. 467 ЦПК України судом 16.01.2019 повідомлено ОСОБА_1 про надходження зазначеного клопотання та запропоновано у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

В передбачений ч. 1 ст. 467 ЦПК України строк від ОСОБА_1 до суду письмових заперечень на клопотання про надання дозволу на виконання на території України рішення російського суду не надходило.

Ухвалою суду від 18.02.2019 клопотання Департаменту майнових та земельних відносин Воронезької області про визнання та дозвіл примусового виконання на території України рішення Павловського районного суду Воронезької області від 20.12.2016 призначено до судового розгляду на 04.03.2019.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи своєчасно сповіщена у встановленому законом порядку через офіційний веб-портал «Судова влада України».

За вимогами ч. 1 ст. 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходження боржника.

Відповідно до ч. 5 ст. 467 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не порушено питання про перенесення його розгляду.

Питань про перенесення розгляду даного клопотання до суду не надходило. Суд вважає за можливе розглянути клопотання без участі ОСОБА_1 відповідно до ч. 5 ст.467 ЦПК України.

Суд, розглянувши подані документи, вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення іноземного суду з наступних підстав.

Правовідносини, що виникли з приводу визнання та виконання в Україні рішення іноземного суду, регулюються гл. 1 розд. ІХ ЦПК України, розділом V Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України № 1092/5/54 від 27 червня 2008 року зі змінами, внесеними наказом № 29/5/2 від 11 січня 2016 року (далі - Інструкція) з урахуванням умов Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року.

В силу ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеною державами-членами Співдружності Незалежних держав у м. Мінську 22 січня 1993 року, учасницями якої є Україна і Російська Федерація, яка була ратифікована Верховною Радою України із застереженнями, (далі Конвенція) Україна взяла на себе зобовязання визнавати і виконувати рішення, постановлені на територіях держав-учасниць Конвенції.

Частиною 1 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Судом встановлено, що рішенням Павловського районного суду Воронезької області від 20.12.2016 зобовязано ОСОБА_1Ф до продажу земельних ділянок шляхом зобовязання її виставити частки у праві спільної часткової власності на земельні ділянки із земель сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами:

- 36:06:1500004:12, розташований за адресою: Воронізька область, Верхнемамонський район, північно-східна частина кадастрового кварталу 36:06:1500004 (20/292 частки);

- 36:06:1500003:78, розташований за адресою: Воронізька область, Верхнемамонський район, південно-західна частина кадастрового кварталу 36:06:1500003 (20/430 частки);

- 36:06:1500022:5, розташований за адресою: Воронізька область, Верхнемамонський район, південна частина кадастрового кварталу 36:06:1500022 (20/663 частки) на проведені спеціалізованою організацією торги з віднесенням витрат з проведення торгів на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

В п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» (далі Постанова) зазначено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Відповідно до міжнародних договорів України суд відмовляє у задоволенні клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду у випадках, коли: згідно із законодавством Договірної Сторони, на території якої постановлено рішення, воно не набрало законної сили, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набрання законної сили; відповідач не брав участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик у суд; у справі між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав на території Договірної Сторони, де має бути визнано й виконано рішення, вже було постановлено рішення, що набрало законної сили, або установою цієї Договірної Сторони раніше було порушено провадження, або ж є визнане рішення суду третьої держави; згідно з положеннями даного міжнародного договору, а в не передбачених ним випадках згідно із законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнано й виконано, справа належить до виключної компетенції її установи, спір вирішено не компетентним судом; відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі про договірну підсудність; закінчився строк давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

У п. 15 Постанови роз'яснено, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з'ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

Як вбачається з рішення Павловського районного суду Воронезької області від 20.12.2016, відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялася за адресою, вказаною в позовній заяві. Однак, судова кореспонденція поштою поверталася з відміткою «закінчився строк зберігання». Судова повістка доставлялася працівником пошти за адресою відповідача неодноразово, про що свідчить відмітка на конверті про залишення сповіщення.

Також з рішення вбачається, що суду було відомо про те, що відповідач ОСОБА_1 є іноземним громадянином та має зареєстроване місце проживання за адресою: Україна, Луганська область, м. Красний Луч, мікрорайон 2АДРЕСА_1.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що Договірні Сторони надають одна одній правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної Договірної Сторони, зокрема складання і пересилання документів, їх вручення.

Згідно зі статтями 10, 11 Конвенції, запитувана установа юстиції здійснює вручення документів відповідно до порядку, що діє в її державі, якщо документи, що вручаються, написані її мовою або російською мовою або забезпечені завіреним перекладом на ці мови. В іншому випадку вона передає документи одержувачеві, якщо він згодний добровільно їх прийняти. Вручення документів засвідчується підтвердженням, підписаним особою, якій вручений документ, і скріпленим офіційною печаткою запитуваної установи, із зазначенням дати вручення і підписом працівника установи, що вручає документ або виданий цією установою інший документ, у якому повинні бути зазначені спосіб, місце і час вручення.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність належного повідомлення відповідача у справі через головні територіальні управління юстиції, або дипломатичними каналами відповідно до норм Конвенції, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 є громадянином іншої держави та має постійне місце реєстрації на території України, про що було відомо Павловському районному суду Воронезької області.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено, якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи.

Відповідно до п. б ст.55 Конвенції, у визнанні передбачених статтею 52 рішень і у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_1 не була присутньою при постановленні рішення Павловським районним судом Воронезької області від 20.12.2016 у звязку з тим, що вона не була повідомлена про розгляд справи, та в матеріалах справи відсутні відомості про її належне повідомлення щодо часу та місця розгляду справи, доручення про вручення судових документів та виконання окремих процесуальних дій у відношенні ОСОБА_1 на території України не предявлялося, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання.

Керуючись ст. ст. 53, 55 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах держав членів СНД від 22.01.1993, ст. ст.260-261, 352, 354, 467, п. 2 ч. 2 ст. 468, ст. 469 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання Департаменту майнових та земельних відносин Воронезької області про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Павловського районного суду Воронезької області від 20.12.2016 у цивільній справі за позовом Департаменту майнових та земельних відносин Воронезької області до ОСОБА_1 про зобовязання до продажу земельної ділянки на торгах відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Луганського апеляційного суду, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її апеляційне оскарження.

Суддя: В.В. Пронька