КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/3954/18

номер провадження: 22-ц/824/6077/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року у складі судді Журибеди О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсними, поновлення права на приватизацію квартири,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Святошинської в місті Києві державної адміністрації про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності недійсними, поновлення права на приватизацію квартири.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що її чоловік ОСОБА_3 , перебуваючи з нею у зареєстрованому шлюбі, отримав свідоцтво про право приватної власності на житло, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , яке видане на підставі розпорядження Ленінградської районної ради народних депутатів міста Києва №3681 від 23 червня 1994 року, що зареєстроване Міським бюро технічної інвентаризації від 02 серпня 1994 року за №4556.

Зазначала, що у зв`язку з великим стажем роботи її та її чоловіка на 83-му Центральному заводі з ремонту автотракторної техніки при військовій частині НОМЕР_1 у місті Києві у 1968 році їх родина з 4-х осіб отримала ордер на вказану вище квартиру. У 1991 році ОСОБА_3 вийшов на пенсію. Через те що її чоловік постійно зловживав алкоголем та проявляв до неї фізичне і моральне знущання, не впускав її до квартири, позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Зазначала, що боячись залишитись без житла, 29 квітня 1994 року вона вимушена була виписатись із власної квартири та 10 травня 1994 року прописалась в квартирі своєї дочки з зятем, але і далі проживала з ОСОБА_3 у спірній квартирі.

Вказувала, що після того як вона виписалась із спірної квартири, ОСОБА_3 приватизував її лише на своє ім`я, скориставшись тим, що вона не була ніде зареєстрована з 29 квітня 1994 року по 10 травня 1994 року. При зверненні із заявою про приватизацію квартири її чоловік не повідомив орган приватизації про зазначені обставини.

Позивач зазначала, що дії її чоловіка ОСОБА_3 щодо приватизації одноосібно вищезазначеної квартири скеровувались їх сином ОСОБА_4 , який діяв лише з корисливих мотивів для того, щоб заволодіти квартирою після смерті батька. До того ж її померлий чоловік ОСОБА_3 мав травму голови та органічне ураження головного мозку.

Вважала, що факт приватизації спірної квартири в односторонньому порядку є правочином, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Отже, законність свідоцтва на право власності на житло, виданого на ім`я ОСОБА_3 , необхідно анулювати.

Також вказувала, що 19 січня 1999 року позивач прописалась за місцем свого постійного проживання по АДРЕСА_2 , однак про те, що квартира була одноосібно приватизована ОСОБА_3 їй не було відомо. Зазначала, що умовою для проведення приватизації житла є обов`язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації. Наслідком порушення вимог ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною. Позивач, як дружина свого чоловіка не давала жодної письмової згоди на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , а тому мала право на приватизацію квартири, незважаючи на те, що не була в ній зареєстрована в період приватизації, оскільки право осіб на приватизацію пов`язується не з фактом їх реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з їх правом на житло та фактом проживання у квартирі.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила визнати розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_3 за № 3681, видане Ленінградською районною радою народних депутатів міста Києва, номер реєстру 4556, недійсними та поновити її право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2018 року залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи без самостійний вимог.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду першої інстанції про те, що представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому проти позову заперечував та просив застосувати строк позовної давності, не відповідає матеріалам справи, оскільки суд не звернув увагу на те, що оголошений в судовому засіданні 07 листопада 2018 року відзив представника Святошинської районної в місті Києві районної адміністрації Ліснюк Н.Д. від 05 листопада 2018 року поданий з пропуском строку і відповідач не просив поновити такий строк. Також представник відповідача не направив позивачу копію цього відзиву. Тому вважає, що суд першої інстанції повинен був залишити відзив відповідача на позовну заяву без розгляду. Вказує, що подана представником третьої особи до суду заява про застосування строку позовної давності не має процесуального значення, оскільки позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а не за заявою третьої особи, яка не є стороною, а лише учасником справи. Вважає, що суд першої інстанції зробив висновки про сплив позовної давності із порушенням норм процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона не проживала у спірній квартирі станом на 23 червня 1994 року, а була прописана у дочки за іншою адресою, оскільки суд не звернув увагу на те, що вона хоч і була прописана станом на 23 червня 1994 року за адресою: АДРЕСА_4 , але проживала разом із чоловіком ОСОБА_3 до дня його смерті за адресою: АДРЕСА_2 , що підтвердили свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також підтверджується наданими нею письмовими доказами. Вказані обставини свідчать про те, що вона постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1 , в тому числі після 29 квітня 1994 року, як член сім`ї наймача мала право брати участь у приватизації квартири та передачу її у спільну власність нарівні з наймачем ОСОБА_3 .

Також вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги. Вважає, що незалежно від відсутності станом на 1994 рік нормативного закріплення права вільного вибору місця проживання вона була наділена цим правом. Зміна прописки не обмежувала її право проживати у спірній квартирі та приватизувати частину цієї квартири разом з чоловіком ОСОБА_3 . Право фізичної особи на приватизацію квартири пов`язується не з фактом її реєстрації у цій квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з її правом на житло та фактом проживання у квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Святошинської в місті Києві державної адміністрації - Ліснюк Н.Д. зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого представник відповідача зазначив у відзиві на позов. Стверджує, що представником відповідача була зроблена така заява у судовому засіданні в усній формі при наданні пояснень по суті спору. Крім того, про застосуванням судом строку позовної давності було заявлено представником третьої особи ОСОБА_2 - адвокатом Чучковською А.В. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Чучковська А.В. також подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що приватизація ОСОБА_3 спірної квартири відбулась із дотримання чинного на той час законодавства. Стверджує, що судом правомірно відмовлено в позові ОСОБА_1 з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якого заявлено як відповідачем, так і третьою особою. Вказує, що поняття сторона у справі та поняття сторона у спорі не є тотожними, тому позовна давність може бути застосована судом також і за заявою третьої особи, яка не є стороною у справі, але є стороною у спорі.

В той же час, відповідно до вимог ст. 51 ЦПК лише за ініціативою позивача суд може залучити до участі у справі співвідповідача. Позивач свідомо намагалася не допустити до участі у справі ОСОБА_2 в якості відповідача та категорично заперечувала проти її участі у справі в якості третьої особи. Крім того, чинне законодавство не встановлює форму заяви про застосування строку позовної давності, а тому така заява може бути подана як у вигляді окремого клопотання: письмового чи усного, так і може бути зазначена у відзиві на позов Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , як дружина наймача квартири, не зверталась до установи ЖЕК та до відповідача з відповідними заявами про збереження за нею права на проживання в спірному житловому приміщенні на певний строк у зв`язку з її випискою з 10 травня 1994 року по 05 січня 1999 року до дочки за адресою: АДРЕСА_4 . Позивач у спірній квартирі станом на 23 червня 1994 року не проживала, прописана у встановленому законом порядку в ній не була, що виключає збереження за нею права на житло у спірній квартирі, а також виключає її право приймати участь у приватизації цієї квартири.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, про застосування якого було заявлено стороною у спорі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції можна погодитись не в повному обсязі, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 листопада 1968 року на підставі рішення Жовтневого виконавчого комітету Київської міської ради від 18 листопада 1968 року № 3982 ОСОБА_3 на сім`ю у складі 4-х осіб, а саме: він, ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_8 та син ОСОБА_4 , видано ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12, т.1).

Установлено, що позивач ОСОБА_1 була зареєстрована у спірній квартирі з 25 грудня 1968 року по 29 квітня 1994 року, що підтверджується довідкою філії №807 ЄРРЦ від 01 листопада 2013 року (а.с.27, т.1).

10 травня 1994 року ОСОБА_1 знялася з місця реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 та зареєструвалася у дочки - ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 , де була зареєстрована до 05 січня 1999 року. Вказана обставина підтверджується довідкою ЖЕК №304 від 06 листопада 2013 року (а.с.28, т.1).

По справі встановлено, що квартира АДРЕСА_5 була надана чоловіку ОСОБА_9 - ОСОБА_5 , як службове житло співробітникам ГУМВС міста Києва на підставі розпорядження представника Президента України №262 від 11 квітня 1994 року на сім`ю з 4-х осіб: він, ОСОБА_5 , дружина - ОСОБА_9 , дочка - ОСОБА_10 , 1981 року народження; син - ОСОБА_11 , 1983 року народження. Також цим розпорядженням вирішено ОСОБА_5 не знімати з квартирного обліку (а.с. 26, т.1).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 червня 1994 року ОСОБА_3 на підставі своєї заяви про приватизацією квартири АДРЕСА_1 отримав розпорядження органу приватизації Ленінградської районної ради народних депутатів міста Києва № 3681 про передачу йому у власність спірної квартири АДРЕСА_1 (а.с17, т.1).

Того ж дня, 23 червня 1994 року згідно з вказаним вище розпорядженням ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на житло, а саме, на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.15-16, т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Станом на червень 1994 року у зазначеній вище квартирі був зареєстрований та проживав лише ОСОБА_3 .

Дружина наймача квартири ОСОБА_1 не зверталася до установи ЖЕК та до відповідача з відповідними заявами про збереження за нею права на проживання в спірному житловому приміщенні на певний строк у зв`язку з її випискою з 10 травня 1994 року по 05 січня 1999 до дочки - ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Оскільки за змістом ст.ст.64, 65 ЖК України наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Установивши, що станом на 23 червня 1994 року, тобто, на час приватизації ОСОБА_3 спірної квартири АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 зберігала за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного житлового фонду, а саме, за адресою: АДРЕСА_4 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не мала права на користування спірною квартирою та приймати участь у її приватизації.

При цьому, колегія суддів вважає, що враховуючи положення ч.1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст.ст. 64, 65 ЖК України, обставини фактичного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі на час її приватизації не мають правового значення для вирішення питання про наявність у ОСОБА_1 права на участь у приватизації спірної квартири разом з її чоловіком ОСОБА_3 .

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона хоч і була прописана станом на 23 червня 1994 року за іншою адресою: АДРЕСА_4 , але проживала разом із чоловіком ОСОБА_3 до дня його смерті за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується показами свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та наданими нею письмовими доказами, не приймаються апеляційним судом до уваги з наведених вище підстав.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 станом на 23 червня 1994 року не зберегла за собою право на житло у спірній квартирі, що виключає її право приймати участь у приватизації цієї квартири, а відтак відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваного розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України захисту із застосуванням строків позовної давності підлягає лише порушене право, а тому висновок суду про відмову у позові з підстав недоведеності позовних вимог та за пропуском строку давності не відповідає вимогам закону.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.16 ЦК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи, і лише при встановленні цього порушення, суд застосовує строк позовної давності. У разі недоведеності порушення цього права в задоволенні вимог слід відмовити по суті.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду, виключивши з мотивувальної частини рішення суду посилання про відмову в позові ОСОБА_1 з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання суду на пропуск позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді