ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2572/17

Головуючий у першій інстанції Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/679/19

Чернігівський апеляційний суд у складі

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Прилуцька міська рада Чернігівської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 лютого 2019 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання недійсним рішення Прилуцької міської ради, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод у користуванні житловим будинком і земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком,

місце ухвалення рішення суду м. Прилуки.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Прилуцької міської ради, в якому, уточнивши у подальшому позовні вимоги, просив визнати недійсним рішення 22 сесії 7 скликання Прилуцької міської ради від 27 січня 2017 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі земельної ділянки із земель комунальної власності, що раніше була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, без зміни цільового призначення у власність ОСОБА_2 , площею 97 кв.м АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку по вул. Гнідаша АДРЕСА_2 м. Прилуки, площею 0,0097 га, номер запису про право власності 19509664 від 14 березня 2017 року за ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком та земельною ділянкою по АДРЕСА_2 та земельною ділянкою спільного користування площею 309 кв.м по АДРЕСА_2 шляхом знесення встановленого ОСОБА_2 паркану на земельній ділянці спільного користування та відновлення стану земельної ділянки спільного користування.

У мотивування заявлених вимог зазначив, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 12 березня 2015 року було визнано мирову угоду, згідно з якою йому було виділено у користування земельну ділянку № АДРЕСА_3 площею 324 кв.м, а ОСОБА_2 земельну ділянку № 2 площею 324 кв.м, в їх спільному користуванні залишено земельну ділянку № 3 площею 309 кв.м, оскільки неможливо було встановити окремий порядок користування цією земельною ділянкою між співвласниками будинку для забезпечення належного обслуговування будинку та господарських будівель і споруд, а також виділеними в користування земельними ділянками. Рішенням 22 сесії 7 скликання Прилуцької міської ради від 27 січня 2017 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано земельну ділянку площею 0,0097 га по АДРЕСА_4 . Гнідаша 44-а у власність відповідачу. Дана земельна ділянка була виділена ОСОБА_2 із земельної ділянки площею 309 кв.м, яка відповідно до наведеної ухвали суду залишена у спільному користуванні.

Рішення про передачу земельної ділянки площею 0,0097 га у власність відповідача приймалось на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка містить акт встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, підпис в якому від його імені здійснено сторонньою особою. Згоди на виділ частини земельної ділянки площею 0,0097 га з земельної ділянки спільного користування площею 0,0309 га він не надавав.

Указує, що наприкінці липня 2017 року відповідач почав встановлювати тверду межову споруду (паркан) на земельній ділянці спільного користування по межі переданої йому у власність земельної ділянки площею 0,0097 га. Встановлення паркану призводить до порушення його прав та істотно обмежує його право на користування земельною ділянкою та належне забезпечення обслуговування житлового будинку, в тому числі проходу до житлового будинку та входу до нього, оскільки ОСОБА_2 частково встановив паркан по межі переданої йому у власність земельної ділянки площею 0,0097 га безпосереднього біля входу в його будинок.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком по АДРЕСА_2 шляхом демонтажу навісу, прикріпленого на його частину будинку, на відстань 1 м від його стіни.

Заявлені вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить 3/5 частин будинку по АДРЕСА_2 . Власником інших 2/5 частин будинку є ОСОБА_1 , який порушуючи правила добросусідства, облаштував над своїм дверним прорізом навіс розміром 2,8 м х 2 м, виконаний з металевих конструкцій, частина якого прикріплена до частини його будинку, що призвело до обмеження доступу до стіни будинку для її обслуговування. Оскільки ОСОБА_1 були порушені вимоги ОСОБА_3 , якими передбачено, що відстань між стіною житлового будинку та господарською спорудою має бути не менше 1 м, він звернувся за захистом своїх порушених прав.

Рішенням від 21 лютого 2019 року Прилуцький міськрайонний суд первісний позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав недійсним рішення 22 сесії 7 скликання Прилуцької міської ради від 27 січня 2017 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі земельної ділянки із земель комунальної власності, що раніше була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, без зміни цільового призначення у власність ОСОБА_2 , площею 97 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 . Скасував державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку,

господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , площею 0,0097 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , номер запису про право власності 19509664 від 14 березня 2017 року за ОСОБА_2

Зобов`язав ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком та земельною ділянкою по АДРЕСА_2 та земельною ділянкою спільного користування площею 309 кв.м по АДРЕСА_2 , шляхом знесення встановленого ОСОБА_2 паркану на земельній ділянці спільного користування та відновлення стану земельної ділянки спільного користування.

Стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_2 , Прилуцької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати по сплаті судового збору в розмірі 1920,00 грн, витрати за проведення експертизи 5720 грн, а всього 7640 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що ОСОБА_1 в порушення будівельних та санітарних норм облаштував над своїм дверним прорізом навіс розміром 2,8 м х 2 м, в результаті чого ОСОБА_2 обмежений доступ до стіни його частини будинку, а саме, для її обслуговування.

Скаржник зазначає, що жодна норма законодавства не дозволяє відповідачу без його згоди облаштовувати споруди ближче 1 м до його власності, у тому числі використовувати стіну його будинку для підпору свого навісу. Відповідно до п. 3.25 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських та сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1 м. Відповідачем указані норми були порушені.

Посилається також на те, що акт встановлення і погодження меж земельної ділянки в натурі підписаний особисто ОСОБА_1 , який не мав претензій щодо розміру та меж земельної ділянки.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що скаржник не наводить жодних конкретних мотивувань щодо незаконності рішення суду, посилаючись на те, що є власником 3/5 частин будинку та підписання ОСОБА_1 акту встановлення і погодження меж земельної ділянки.

Позивач посилається на те, що жодних актів погодження меж земельних ділянок він не підписував і не міг підписати, оскільки таким чином свідомо порушив би своє право власності, жодних земельних робіт по встановленню меж чи їх відновленню не проводилось, і про це його ніхто не повідомляв.

Звертає увагу на ту обставину, що в ході розгляду справи з витребуваних судом документів було встановлено допущення істотних порушень при розробленні технічної документації на земельну ділянку відповідача, зокрема, в акті від 06 жовтня 2016 року площа земельної ділянки ОСОБА_2 зазначена 0,3961 га, у той час як технічна документація розроблена на дві земельні ділянки площею 0,0418 га та 0,0097 га.

Указує, що ні ОСОБА_2 , ні представник Прилуцької міськради не змогли пояснити, яким чином межі земельної ділянки 0,0097 га проходять по існуючим парканам і відновленню (встановленню) не потребують, зважаючи на те, що паркан почав встановлюватись відповідачем після приватизації земельної ділянки влітку 2017 року і на момент розроблення технічної документації паркан фактично був відсутній. Суд правильно встановив, що межі земельної ділянки площею 0,0097 га призводять до істотного порушення прав власника житлового будинку, оскільки позбавляють його можливості обслуговування та користуватись помешканням.

Наголошує на тому, що ОСОБА_2 не надано належних доказів на підтвердження факту кріплення навісу до стіни належного йому будинку та наявності перешкод у його обслуговуванні. Указує, що даний навіс несе функцію козирка і облаштований з метою унеможливлення потрапляння талих та дощових вод з даху будинку ОСОБА_2 , і отримання дозволу на облаштування такого козирка відповідно до чинного законодавства не вимагається.

На думку позивача, оскільки земельна ділянка перебуває у спільному користуванні з відповідачем, то вимоги ДБН щодо відстані не менше 1 м до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни не можуть застосовуватись до даних правовідносин.

Прилуцькою міською радою відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддюдоповідача, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ухвали Прилуцького міськрайонного суду від 12 березня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділені у користування земельні ділянки площею по 324 кв.м кожному по АДРЕСА_2 . Розмір земельної ділянки ОСОБА_2 становить 0,3961 га, про що зазначено у акті встановлення і погодження меж земельної ділянки в натурі від 06 жовтня 2016 року. Рішенням Прилуцької міської ради від 27 січня 2017 року ОСОБА_2 були передані земельні ділянки площею 97 кв.м та 418 кв.м по АДРЕСА_2 . Таким чином, різницю у площі було виділено за рахунок земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 . Суд зазначив про порушення вимог ст. 141 ЗК України, оскільки рішенням міськради ОСОБА_2 виділено у приватну власність земельну ділянку більшу, ніж зазначено в акті встановлення і погодження меж земельної ділянки в натурі.

Ураховуючи незаконність рішення Прилуцької міської ради, суд констатував, що існування паркану, встановленого ОСОБА_2 на земельній ділянці спільного користування, порушує умови використання земельної ділянки ОСОБА_1 , які були визначені ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 12 березня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , районний суд указав, що згідно з актом обстеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_2 від 25 листопада 2014 року облаштований співвласником ОСОБА_1 навіс несе функції козирка над дверним прорізом і не може призводити до замокання конструкції житлового будинку, і отримання дозволу на облаштування козирка відповідно до чинного законодавства не вимагається.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ухвалою від 12 березня 2015 року Прилуцький міськрайонний суд, затвердивши мирову угоду, виділив у власність ОСОБА_2 в натурі належні йому 3/5 частин у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 , як окремий та цілий об`єкт із зазначенням відповідних приміщень; ОСОБА_1 виділив у власність в натурі належні йому 2/5 частин у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_2 , як окремий та цілий об`єкт із зазначенням відповідних приміщень (а.с. 10).

Ухвалою від 12 березня 2015 року у іншій цивільній справі № 74/402/15-ц Прилуцький міськрайонний суд визнав мирову угоду та виділив ОСОБА_1 в користування земельну ділянку під АДРЕСА_5 кв. АДРЕСА_2 ; виділив ОСОБА_2 в користування земельну ділянку під АДРЕСА_6 кв АДРЕСА_7 АДРЕСА_2 ; залишив у спільному користуванні сторін земельну ділянку під АДРЕСА_8 309 кв.м АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 (а.с. 11). Зазначені в ухвалі суду земельні ділянки зображені на погодженому сторонами плані розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_2 (а.с. 12).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав а нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 31 травня 2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 (а.с. 14-15).

Актом встановлення і погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 06 жовтня 2016 року засвідчено встановлення в натурі зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_2 , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,3961 га по АДРЕСА_2 (а.с. 16). У вказаному акті наявний підпис власника земельної ділянки (садиби) АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , яким останній засвідчив, що не має претензій при встановленні зовнішніх меж земельної ділянки в натурі.

26 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до міського голови із заявою про затвердження технічної документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки площею 418,97 кв.м по АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с. 44). До заяви були додані копії технічної документації, що включають і наведений вище акт встановлення і погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, та кадастровий план земельної ділянки.

Рішенням Прилуцької міської ради 22 сесії 7 скликання від 27 січня 2017 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у власність ОСОБА_2 із земель комунальної власності, що раніше була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, без зміни цільового призначення, земельну ділянку площею 97 кв.м та 418 кв.м по АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Указані земельні ділянки площею 0,0418 га, кадастровий номер НОМЕР_2 та площею 0,0097 га, кадастровий номер НОМЕР_1 належать ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 серпня 2017 року (а.с. 14-15).

Звернувшись з позовом про визнання недійсним рішення Прилуцької міської ради, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод у користування житловим будинком і земельною ділянкою, ОСОБА_1 зазначав, що оспорюване рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 приймалось на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка містить акт встановлення акт погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, підпис у якому від його імені зроблено сторонньою особою.

У ході розгляду справи районним судом ОСОБА_1 також наполягав, що акти встановлення і погодження зовнішніх меж земельних ділянок від 06 жовтня 2016 року він не підписував. Для спростування справжності його підпису у вказаних актах встановлення та погодження меж земельних ділянок стороною позивача було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Відповідно до висновку експерта від 26 вересня 2018 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи рукописні записи та підписи від імені ОСОБА_1 в оригіналах двох примірників акту встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі в технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_2 , площею 97 кв.м, кадастровий номер НОМЕР_1 , в графі «Власник зем. ділянки садиби № 44 по вул. Гнідаша», виконані ОСОБА_1 (а.с. 173-182).

Згідно з приписами ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу; організація землеустрою.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 6 т. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч. 9 ст. 118 ЗК України).

Зі змісту заяви ОСОБА_2 , поданої до міської ради у грудні 2016 року, вбачається, що заявник просив передати йому у власність земельну ділянку площею 418,97 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_9 .с. 44). У своїй заяві ОСОБА_2 особисто зазначив бажаний розмір земельної ділянки, який є значно більшим, ніж розмір ділянки, визначений ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 12 березня 2015 року.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно зазначив, що орган місцевого самоврядування, вирішуючи питання про передачу землі ОСОБА_2 у власність, не звернув увагу на те, що суміжний землевласник погодив встановлені у натурі на місцевості межі земельної ділянки відповідача у розмірі 0,3961 га по АДРЕСА_2 , що відповідає рішенню суду від 12 березня 2015 року, яким визначено порядок користування земельними ділянками між сторонами. Відповідно не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 погодив межи земельної ділянки і засвідчив це своїм підписом, оскільки відповідач погодив межи лише однієї ділянки і у розмірі меншому, ніж у подальшому приватизував ОСОБА_2 Натомість відповідачем було приватизовано дві земельні ділянки, і частково з землі, що належить ОСОБА_1

Поза увагою органу місцевого самоврядування залишилось також наявність ухвали Прилуцького міськрайонного суду від 12 березня 2015 року, якою визначено порядок землекористування між сторонами. Указане судове рішення містить посилання на те, що у спільному користуванні сторін залишено земельну ділянку розміром 309 кв.м. Отже, наведена ділянка взагалі не може бути приватизована повністю або частково одним із співвласників будинку, оскільки має забезпечувати безперешкодний доступ кожного із співвласників до будинку.

Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання незаконним рішення Прилуцької міської ради від 27 січня 2017 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та передачі землі у власність ОСОБА_2 узгоджується з матеріалами справи і відповідає положенням земельного законодавства, що регулює надання земельних ділянок громадянам у власність.

Заслуговують на увагу доводи відзиву про те, що матеріали даної цивільної справи не містять доказів залучення суміжного землекористувача при перенесенні меж приватизованої ОСОБА_2 земельної ділянки в натурі. Відповідно є правильним висновок суду про необхідність демонтажу побудованого ОСОБА_2 паркану по межі приватизованої ним з порушенням норм законодавства земельної ділянки з посиланням на необхідність відновлення таким чином прав землевласника, оскільки такий паркан проходить по земельній ділянці загального користування сторін, що визначено судовим рішенням.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду твердження відповідача про необґрунтованість висновку суду щодо відмови у задоволенні його зустрічного позову, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до акту обстеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_2 012-10/ АДРЕСА_10 -1589 від 25 листопада 2014 року, затвердженого Прилуцьким міським головою, облаштований співвласником майна ОСОБА_1 навіс несе функцію «козирка» над дверним прорізом і не може призводити до замокання конструкції житлового будинку по АДРЕСА_2 . Отримання дозволу на облаштування «козирка» відповідно до чинного законодавства не вимагається. Крім цього, наведений акт свідчить про те, що навіс був збудований через необлаштування ОСОБА_2 системи водовідведення атмосферних опадів своєї частини будинку, що призвело до заміни дверного полотна ОСОБА_1 , яке від постійного протікання стало непридатним для подальшої експлуатації (а.с. 119).

Наведена у акті інформація щодо відсутності порушених прав ОСОБА_2 жодними іншими доказами у справі не спростована. При цьому, сторони не заперечували, що спірний навіс був облаштований ОСОБА_1 до проведення поділу будинку у натурі між співвласниками і визначення порядку користування земельною ділянкою між ними. Не можуть бути підставою для задоволення зустрічного позову доводи ОСОБА_2 щодо порушення ОСОБА_1 норм ОСОБА_4 , зокрема, недотримання ним вимоги щодо відстані не менше 1 м до межі сусідньої земельної ділянки від найбільш виступної конструкції стіни, оскільки земельна ділянка знаходиться у спільному користуванні сторін, отже наведені норми у даному випадку застосовані бути не можуть.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

В той же час, дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, розглянувши даний спір, вирішив питання розподілу судових витрат з порушенням процесуальних норм.

Так, за змістом ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

У порушення вищенаведених норм районний суд, задовольнивши у повному обсязі первісний позов, стягнув у солідарному порядку з ОСОБА_2 , Прилуцької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме витрати по сплаті судового збору в розмірі 1920,00 грн, витрати за проведення експертизи 5720 грн, а всього 7640 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_2 , Прилуцької міської ради з трьома вимогами немайнового характеру був сплачений судовий збір у визначеному ЗУ «Про судовий збір» розмірі 1920 грн (а.с. 1, 73).

Оскільки колегія суддів погоджується з висновком районного суду про задоволення первісного позову у повному обсязі, з відповідачів ОСОБА_2 та Прилуцької міської ради на користь ОСОБА_1 слід стягнути по 960 грн судового збору з кожного.

У той же час апеляційний суд позбавлений можливості вирішити питання відшкодування понесених позивачем витрат за проведення експертизи у розмірі 5720 грн., оскільки належних письмових доказів здійснення відповідних витрат ОСОБА_1 (квитанції, платіжні доручення) матеріали цивільної справи не містять. Крім цього, експертний висновок не був покладений в основу судового рішення як підстава для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог.

За положеннями ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, при цьому неправильно вирішив питання розподілу судових витрат, а отже рішення суду, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, слід змінити в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 лютого 2019 року змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши п`ятий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 НОМЕР_3 ) та Прилуцької міської ради Чернігівської області (Чернігівська обл., м. Прилуки, вул. Незалежності, 82, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_11 , РНКПП НОМЕР_4 ) по 960 (дев`ятсот шістдесят) грн судових витрат з кожного».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 5 червня 2019 року.

Головуючий Судді: