Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 759/19365/15-ц

провадження № 61-6065св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представники відповідачів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поручник Олена Юріївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Уляна Євгеніївна, Міністерство юстиції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва, у складі судді Ул'яновської О. В., від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Шахової О. В., Андрієнко А. М., Саліхова В. В., від 01 березня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поручник О. Ю., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко У. Є., Міністерство юстиції України, про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить будівля ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (літ «К»), загальною площею 952,20 кв. м, що складає 9/100 частин від готельного комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У липні 2015 року він дізнався про існування договору купівлі-продажу будівлі ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 12 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 , що діяла від його імені на підставі довіреності, та ОСОБА_2 .

Позивач зазначав, що вказану довіреність він не видавав, з довірителем не знайомий, довіреність складена і підписана невідомою особою без його відома та згоди, на укладення договору купівлі-продажу будівлі ресторану нікого не уповноважував, коштів від продажу не отримував, спірний договір укладено під час дії арешту нерухомого майна, реєстрацію права власності за договором не проведено. В матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності міститься копія паспорту довірителя, фотокартка на якій є відмінною від оригіналу фотокартки паспорту позивача.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити, визнати недійсною довіреність від ОСОБА_1 , що видана та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У. Є. від 06 лютого 2015 року, реєстровий № 49, на ОСОБА_3 , визнати недійсним договір купівлі-продажу будівлі ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (літ. «К»), загальною площею 952, 2 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник А. Ю., реєстраційний № 1672.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною довіреність від ОСОБА_1 , яка була видана та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У. Є. від 06 лютого 2015 року, реєстровий № 49, на ОСОБА_3 Визнано недійсним договір купівлі-продажу ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» (літ. «К») загальною площею 952,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник О. Ю., реєстраційний № 1672. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щозгідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 900/9401/16-32 від 07 грудня 2016 року підпис довірителя в оспорюваній довіреності виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, що свідчить про відсутність внутрішньої волі позивача на видачу такої довіреності та про відсутність волевиявлення на вчинення такого правочину, а також про неправомірність дій інших осіб.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 01 березня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_6 , залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності у позивача наміру та волевиявлення на відчуження свого майна, оскільки довіреності на вчинення правочину він не підписував і не видавав, що об`єктивно підтверджується висновком експерта за результатами проведення почеркознавчого дослідження. Довіреність видана без наявності волевиявлення позивача, що є підставою для визнання оспорених довіреності та договору недійсними відповідно до статей 203, 215 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статей 203, 215 ЦК України. Позивач не був стороною оспореного правочину, а тому належним способом захисту у цьому випадку є подача віндикаційного позову, а не визнання правочину недійсним, оскільки наслідком визнання правочину недійсним є застосування реституції, що у цьому випадку є неможливим. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх права, враховуючи положення статті 388 ЦК України. Суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 255 ЦПК України та не закрив провадження у справі, оскільки позивач звертався до суду із аналогічним позовом у справі № 757/22471/15-ц, провадження у якій було закрито у зв`язку із відмовою позивача від заявлених позовних вимог. Залишаючи без змін рішення районного суду, апеляційний суд у порушення статей 367, 382 ЦПК України не надав належної оцінки доводам апеляційних скарг, зокрема в частині закриття провадження у справі, неправильно оцінив висновок експерта, що свідчить про формальний підхід до вирішення справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсною довіреності відмовити, а у частині вирішення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» закрити провадження, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено положення статті 255 ЦПК України, безпідставно відмовлено у закритті провадження у справі в частині вимоги, що стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу будівлі ресторану, оскільки з даного приводу існує рішення суду у справі № 757/22471/15-ц, що набрало законної сили між тими самими сторонами з тих самих підстав про той самий предмет. Суд апеляційної інстанції не навів мотивів неприйняття аргументу щодо порушення судом першої інстанції статті 255 ЦПК України. При вирішенні спору судами також було порушено положення статей 110, 113 ЦПК України, Закону України «Про судову експертизу», не враховано положення Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року, яким не відповідає висновок експерта. Судами покладено в основу судових рішень сумнівний висновок експерта при цьому залишено поза увагою інші докази. Позивачем не наведено жодних аргументів на підтвердження порушення приватним нотаріусом Поручник А. Ю. вимог законодавства при посвідчені договору купівлі-продажу. Сторонами дотримано вимоги законодавства при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна, а посилання судів на порушення статей 203, 215 ЦК України є необґрунтованими.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Поручник О. Ю., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко У. Є., Міністерство юстиції України, про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними призначено до судового розгляду.

Доводи осіб, які подали відзив (пояснення) на касаційні скарги

У поданих поясненнях представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 у повному обсязі підтримує та погоджується із доводами касаційної скарги ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5

У поданих поясненнях представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 погоджується та підтримує доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на праві власності належить будівля ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1 » під літерою « К », загальною площею 952, 20 кв. м, що складає 9/100 частин готельного комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності позивача на нерухоме майно підтверджується договором купівлі-продажу від 20 травня 2010 року та свідоцтвом про право власності від 02 червня 2014 року (т. 1 а. с. 11, 19-20).

09 листопада 2010 року на підставі постанови старшого слідчого прокуратури Святошинського району м. Києва на вказану будівлю ресторану накладено заборону на відчуження, про що внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (т. 1 а. с. 193-194).

06 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У. Є. за реєстровим № 49 посвідчено довіреність про те, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з питань розпорядження, у тому числі щодо продажу нерухомого майна - будівлі ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою «К». Довіреність була дійсною до 06 лютого 2018 року (т. 1 а. с. 106). Відомості про довіреність внесено до Єдиного реєстру довіреностей (т. 1 а. с. 110).

12 червня 2015 року ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу будівлі, предметом якого є будівля ресторану «ІНФОРМАЦІЯ_1» під літерою «К», загальною площею 952, 20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж майна вчинено за 1 601 600, 00 грн (пункт 2 договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник А. Ю., зареєстровано в реєстрі за № 1672 (т. 1 а. с. 45-46).

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорювану довіреність не видавав, не підписував, на укладення договору купівлі-продажу будівлі ресторану нікого не уповноважував, про вказані правочини дізнався у липні 2015 року.

З метою вирішення питання щодо належності ОСОБА_1 підпису, виконаного на довіреності за реєстровим № 49 від 06 лютого 2015 року, судом за заявою представника позивача у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, про що поставлено ухвалу від 30 травня 2016 року (т. 1 а. с. 221-222).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 900/9401/16-32 від 07 грудня 2016 року підпис від імені ОСОБА_1 у довіреності, реєстровий № 49, від 06 лютого 2015 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1 а. с. 227-230).

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно пункту 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки договір купівлі-продажу від 12 червня 2015 року укладено з порушенням вимог статті 203 ЦК України особою яка діяла від імені позивача на підставі недійсної довіреності, що відповідно до вимог статті 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

Як встановлено судами, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 900/9401/16-32 від 07 грудня 2016 року підпис від імені ОСОБА_1 у довіреності, реєстровий № 49 від 06 лютого 2015 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Судами надана належна оцінка вказаному висновку експертизи у сукупності із іншими доказами у справі, а також враховано рецензію від 24 липня 2017 року за результатами проведеної почеркознавчої експертизи № 9400/9401/16-32.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1.4 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року, у разі неможливості пред`явити вільні зразки особі (смерть виконавця, від`їзд, тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису.

Судами встановлено, що стороною позивача було надано для проведення судової почеркознавчої експертизи оригінали вільних зразків підпису ОСОБА_1 , що виконані позивачем протягом 2013-2015 років, у зв`язку з відсутністю у позивача фактичної можливості прибути до приміщення суду з непідконтрольної території України.

У попередньому судовому засіданні під час розгляду справи у суді першої інстанції, а також під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідачі не скористалися своїм правом та не порушували клопотання щодо проведення повторної чи додаткової судової експертизи. Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відмовилась від клопотання про проведення повторної експертизи документа, що підтверджується протоколом судового засідання апеляційного суду від 01 березня 2019 року.

У судді апеляційної інстанції було проведено допит експерта ОСОБА_10 та встановлено відсутність порушень під час проведення судової почеркознавчої експертизи.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Судами правильно застосовано до спірних правовідносин положення статей 203, 215 ЦК України, оскільки спірний договір купівлі-продажу вчинявся від імені та в інтересах позивача на підставі довіреності, яку визнано судами недійсною.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у цій справі є безпідставними, оскільки у справі № 757/22471/15-ц, на яку заявники посилаються як підставу для закриття провадження у справі, інший суб`єктний склад учасників справи та підстави позову.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку, за встановлених обставин, в межах заявлених позовних вимог, про їх задоволення, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами спору.

Ефективність обраного позивачем, який не мав волевиявлення на укладення оспорених правочинів, способу захисту своїх прав не викликає обґрунтованих сумнівів.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного судувід 01 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк