Постанова

Іменем України

06 червня 2019 року

м. Київ

справа № 490/3036/16-ц

провадження № 61-17325св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Енергобанк»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 , який діє як законний представник малолітньої ОСОБА_6 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайка Станіслава Анатолійовича на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2016 року в складі судді Подзігун Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року в складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамарено Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2008 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 278 000 грн на строк з 10 квітня 2008 року до 05 квітня 2038 року під 14 % річних.

Кредитні зобов`язання були забезпечені іпотечним договором, укладеним 10 квітня 2008 року між банком та відповідачами, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Позичальник не виконав належним чином кредитні зобов`язання, тому станом на 14 березня 2016 року виникла заборгованість перед кредитором у розмірі 391 318,78 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Енергобанк» просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , для задоволення вимог банку до ОСОБА_1 за кредитним договором від 10 квітня 2008 року на суму 391 318,78 грн, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Енергобанк» за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у судовому порядку визнанню підлягає лише таке право власності, яке вже наявне у позивача, однак не визнане або оспорене з боку відповідача.

Банк не надав жодних доказів того, що після вчинення виконавчого напису нотаріусом позивачем на підставі іпотечного договору та виконавчого напису було зареєстровано право власності на предмет іпотеки. Банк не навів доказів того, що у нього виникло право власності на спірне майно. Передбачені статтею 392 ЦК України підстави для визнання у судовому порядку права власності відсутні.

Крім того, у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю його вимог, тому відсутні підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені передати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Енергобанк» Брайко С. А., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, тому позивач відповідно до умов іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» має право на набуття права власності на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Вказане право також передбачене умовами іпотечного договору.

Суди безпідставно відмовили у задоволенні позову, позбавивши позичальника та іпотекодавців відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Доводи інших учасників справи

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволенні позову, оскільки визнання права власності за іпотекодержателем на підставі рішення суду законом не передбачено.

Крім того, позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 травня 2018 справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 490/3036/16-ц (провадження № 61-17325св18) призначено повторний автоматичний розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 10 квітня 2008 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 278 000 грн на строк з 10 квітня 2008 року до 05 квітня 2038 року зі сплатою 14 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (іпотекодавці) укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 березня 2008 року.

Вартість предмета іпотеки станом на день укладення Іпотечного договору склала 372 261 грн.

Згідно з пунктами 3.2, 3.3 іпотечного договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником зобов`язання в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених іпотечним чи кредитним договорами або законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому договором та чинним законодавством. Іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги, передбачені кредитним договором, у повному обсязі.

Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань вони не будуть виконані (виконані неналежним чином).

Звернення стягнення за Іпотечним договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду (пункт 4.2 іпотечного договору).

Відповідно до пункту 4.3 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору, зокрема, шляхом прийняття предмета іпотеки у власність у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Встановлено, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти у передбаченому договором розмірі.

Позичальник належним чином взяті на себе зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим у нього перед банком станом на 14 березня 2016 року виникла заборгованість у загальному розмірі 391 318,78 грн, з яких: 268 822,24 грн - заборгованість за кредитом, 82 102,08 грн - заборгованість за відсотками; 6 175,48 грн - пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 34 218,98 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

У зв`язку із невиконанням належним чином зобов`язань, банк направив на адресу відповідачів повідомлення-вимоги щодо сплати заборгованості, яка в добровільному порядку не сплачена.

У зв`язку з несплатою боргу відповідачем у добровільному порядку, за зверненням кредитора 29 листопада 2010 року нотаріусом вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на вищезазначений предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості. 13 грудня 2010 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису. Заборгованість на час розгляду справи не погашено.

У подальшому у зв`язку з невиконанням належним чином зобов`язань позичальника, банк листом зі зворотнім повідомленням із описом вкладення направив на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомлення-вимоги, якими вимагав погасити взяту заборгованість, яка станом на 14 березня 2016 року становить 391 318,78 грн, з яких: 268 822,24 грн - заборгованість за кредитом; 82 102,08 грн - заборгованість за відсотками; 6 175,48 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 34 218,98 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц та спростовують доводи касаційної скарги.

На підстави викладеного суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду Законом України «Про іпотеку» не передбачено.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суди безпідставно відмовили у задоволенні позову, позбавивши позичальника та іпотекодавців відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання, оскільки позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» Брайка Станіслава Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк