Номер провадження: 22-ц/813/233/19
Номер справи місцевого суду: 520/1189/18
Головуючий у першій інстанції Коваленко О.Б.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Ковязіної А.Д.,

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: Головне управління національної поліції в Одеській області, Київський відділ поліції у м. Одеса Головного управління національної поліції в Одеській області

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.04.2018 року, ухваленого суддею Коваленко О.Б.,

встановив:

31.01.2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, звернулися до суду з позовом до Головного управління національної поліції в Одеській області, Київського відділу поліції у м. Одеса Головного управління національної поліції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади, в якому просили суд стягнути з рахунків Головного управління національної поліції в Одеській області, на користь позивачів відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесено в ЄРДР за №0000122 від 12.01.2016 року. Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 27.11.2017 року задоволено частково позов про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю органів досудового розслідування у ході проведення досудового розслідування зазначеного кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2018 року визнано бездіяльність слідчого СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області. Стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн. ґрунтується на тривалій бездіяльності посадових осіб Київського ВП у м.Одесі ГУНП в Одеській області, якою позивачу ОСОБА_2 та його родині завдано моральної шкоди, нервових стресів, порушення життєвих зав'язків які вони понесли та переносять у зв'язку з порушенням права власності, тривалою участю в судових засіданнях, на що витрачається особистий час, призначений для відпочинку, роботи чи виховання доньки, не проведення в розумні строки швидкого, повного і неупередженого досудового розслідування, не захистом та не поновленням прав від кримінального правопорушення, що значно порушує життєво важливі зв'язки, завдає душевних страждань, нервових стресів.

РішеннямКиївського районного суду м. Одеси від 17.04.2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 таОСОБА_3 в повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що районний суд не залучив як відповідача відповідний орган державного казначейства України, як це зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року. Крім того ОСОБА_2 зазначає, що Державне казначейство України його прав не порушувало та шкоди йому не завдавало, також залучити в якості третіх осіб ДКСУ повинен був суд, так як це входить до його повноважень. ОСОБА_2 звертає увагу на те, що судом було проігноровано Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а використано постанови Кабінету Міністрів України № 845 та 45.

Вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 безпідставною, представник ГУНП в Одеській області звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що доводи апеляційної скарги є такими, що не можуть прийматись до уваги і просить відмовити у її задоволенні, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.04.2018 року залишити без змін.

Представники Головного управління національної поліції в Одеській області, Київського відділу поліції у м. Одеса Головного управління національної поліції в Одеській області в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, який просив апеляційну скаргу задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, відзивів на неї та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач відмовився заявляти клопотання про залучення якості відповідача відповідний орган Державного казначейства України, який здійснює безспірне списання коштів Державного бюджету для відшкодування (компенсації) - шкоди, а тому позов заявлено до неналежних відповідачів.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ч.1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 43 Бюджетного Кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Держаний бюджет України або державу.

Статтею 23 Бюджетного Кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до пункту 23-1 статті 2 Бюджетного Кодексу України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державній казначейській службі України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Таким чином, суд першої інстанцій не звернули увагу на те, що відповідний орган Державного казначейства України не уособлює Державний бюджет України чи Державну казначейську службу України, а є окремою юридичною особою, яка не може нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом, не заявляли жодної вимоги до органу Державного казначейства України.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції ототожнив орган Державного казначейства України з Державним бюджетом України та з особою, яка спричинила шкоду, що суперечить матеріалам справи та нормам чинного законодавства України.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилався районний суд, не застосовується, а спірні правовідносини врегульовуються загальними нормами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Фактично підставою для застосування вказаного виду відповідальності є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, складові якого у сукупності надають право на відшкодування завданої шкоди (шкода, протиправна поведінка, причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою).

Органи поліції не належать до суб'єктів відповідальності за нормами статей 1173, 1174 ЦК України, у зв'язку із тим, що не мають статусу органів, які реалізують надані державою функції і повноваження у сфері управління, однак такими органами є державні адміністрації та органи місцевого самоврядування.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а відповідно до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових/службових обов'язків.

Таким чином, при встановлені дійсного спричинення шкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3, стягнення повинно проводитись не з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, а з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ).

Отже, окремі юридичні особи, в тому числі, Головне управління Національної поліції в Одеській області, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та шкода, у разі дійсного її заподіяння, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для вказаних органів, а останні зобов'язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань.

За таких обставин, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права, тому на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення.

Постановляючи власне судове рішення, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом встановлено, що Слідчим відділом Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесено в ЄРДР за №0000122 від 12.01.2016 року за ст. 366 ч. 1 КК України, за заявою ОСОБА_3 (а.с.4).

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2018 року скаргу ОСОБА_2 задоволено, визнано бездіяльність слідчого, який здійснює досудове розслідування за вказаним кримінальним провадженнямщодо розгляду клопотання ОСОБА_2 від 22.01.2018 року за № У-153 та зобов'язано слідчого, який здійснює досудове розслідування розглянути зазначене клопотання в порядку та у спосіб, визначений КПК України (а.с.6).

Згідно з ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами внесеним постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року, визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами внесеним постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами внесеним постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 року та №1 від 27.02.2009 року визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Бездіяльність слідчого, який здійснює досудове розслідування встановлена ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.01.2018 року, а тому суд дійшов до висновку щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн. посилалися на тривалу бездіяльність посадових осіб Київського ВП у м.Одесі ГУНП в Одеській області, якою позивачу ОСОБА_2 та його родині завдано моральної шкоди, нервових стресів, порушення життєвих зав'язків, які вони понесли та переносять у зв'язку з порушенням права власності, тривалою участю в судових засіданнях, на що витрачається особистий час, призначений для відпочинку, роботи чи виховання доньки, не проведення в розумні строки швидкого, повного і неупередженого досудового розслідування, не захистом та не поновленням прав від кримінального правопорушення, що значно порушує життєво важливі зв'язки, завдає душевних страждань, нервових стресів.

Однак жодних належних та допустимих доказів, розрахунків, що підтверджують завдання моральної шкоди саме у розмірі 50000 грн. позивачами не надано ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, на під час апеляційного розгляду справи, клопотання про призначення судово-психологічної експертизи для встановлення розміру завданої моральної шкоди не заявлялось. Не надано жодних доказів завдання протиправною бездіяльністю відповідача моральної шкоди малолітньоїОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Більш того, колегією суддів при дослідженні Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що тільки за період з 01.01.2017 року по 20.02.2019 року Київським районним судом м.Одеси ухвалювалось більш ніж 40 рішень по справам за позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, поданими з аналогічних підстав.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням характеру та глибини душевних страждань ОСОБА_2 та ОСОБА_3, пов'язаних з противоправною бездіяльністю відповідача, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи те, що стягнення моральної шкоди не повинно бути видом доходу позивачів, суд вважає, що заявлений позивачами розмір шкоди є значно завищений, а тому суму відшкодування моральної шкоди слід стягнути у розмірі 100 грн. кожному.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що у відповідності до п. 3, 4, ч.1, ст.376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.04.2018 року - скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, до Головного управління національної поліції в Одеській області, Київського відділу поліції у м.Одеса Головного управління національної поліції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади - задовольнити частково.

Стягнути з рахунків Головного управління національної поліції в Одеській області () на користь ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_1) відшкодування моральної шкоди у розмірі 100,00 грн.

Стягнути з рахунків Головного управління національної поліції в Одеській області () на користь ОСОБА_3 (НОМЕР_2), яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньоїОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди у розмірі 100,00 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28.02.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева