Єдиний унікальний номер 235/7686/18 Номер провадження 22-ц/804/1406/19

Єдиний унікальний номер 235/7686/18
Номер провадження 22-ц/804/1406/19
Головуючий у 1 інстанції Величко О.В.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 235/7686/18 за позовом ОСОБА_1 до Новотроїцької сільської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2019 року (суддя Величко О.В.), ухваленого в приміщенні суду в м. Покровськ Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новотроїцької сільської ради Покровського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 року їй, як спадкоємиці першої черги, було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) в КСП ім.Свердлова.

18.10.2018 року вона (позивач) звернулась до нотаріуса із заявою про видачу їй додаткового Свідоцтва про право на спадщину за законом на належний спадкодавцю житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.10.2018 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на дане домоволодіння у зв`язку з тим, що заведена 19.12.2000р. спадкова справа, за яким було видано свідоцтво про право на спадщину, згідно даних зі Спадкового реєстру, у серпні 2012 року була передана на зберігання до обласного державного нотаріального архіву у Донецькій області, доступ до якого на даний час відсутній; окрім того, нею не надано правовстановлюючого документу на житловий будинок.

Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок загальною площею 50,1 кв.м., в тому числі 28,8 кв.м. житлової, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 не погодилась з даним рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що судом застосовані норми права, які не регулюють спірні правовідносини, а саме Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах, затверджену Наказом Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність 13.12.1995 року.

Між тим, згідно п.6 даної Інструкції не підлягали реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. А пункт 20 Інструкції зазначає, що реєстрація житлових будинків в сільській місцевості здійснюється лише у випадках включення у міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або їх перетворення в міста або селища міського типу.

Також обґрунтовуючи свої доводи вказує, що суд припустився суперечностей, а саме, посилався на Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і зробив висновок про те, що підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт забудови ним будинку з дотримання вимог цих актів, і при цьому надає спірному житловому будинку статусу «самочинне будівництво».

Також суд не надав належної оцінки тій обставині, що будинок збудовано до 05.08.1992 року. 5 серпня 1992 року на законодавчому рівні Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто до 5.08.1992 року не передбачалася процедура введення приватних будинків в експлуатацію при оформленні права власності. (Лист Державного архітектурно-будівельної інспекції України від 01.09.2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5.08.1992 року»).

Така правова позиція зазначена в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатації, наведено в ДБН А 3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126.

Звертає увагу, що порядок оформлення права власності на здійснене та завершене будівництво до 05.08.1992 року закріплене в ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.43 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1127, та зазначені норми не містять положень щодо обов`язковості введення в експлуатацію приватних житлових будинків, будівництво яких звершено до 05.08.1992 року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача Новотроїцької сільської ради в судове засідання не з`явився; про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином; просив розглядати справу за його відсутності (а.с.63).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, що не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (а.с.3, 4). Позивач ОСОБА_1 є донькою померлої ОСОБА_2 (а.с.4). 19.12.2000 року позивачці, як спадкоємиці першої черги, видано свідоцтво про право на спадщину за законом, на спадкове майно у вигляді земельної частки (паю) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім.Свердлова Красноармійського району розміром 5,81 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі, вартістю 57005 грн. 93 коп., належне спадкодавцю на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.10.2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі додаткового свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що у серпні 2012 року спадкова справа була передана в серпні 2012 року на зберігання до обласного державного нотаріального архіву у Донецькій області, надати спадкову справу не виявляється можливим, оскільки доступ до архівних документів відсутній, крім того спадкоємцем не надано правовстановлюючий документ на житловий будинок (а.с.12).

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого станом на 05.11.2018р., житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудований у 1960 році (а.с.9-12).

Відповідно до довідки Новотроїцької сільської ради за №749 від 03.12.2018 року власником житлового будинку АДРЕСА_1 , до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі погосподарського обліку 1996-2000 років, особовий рахунок № НОМЕР_2 , була ОСОБА_2 ; підстава: запис в погосподарській книзі сільської ради за 2016-2020 роки, особовий рахунок № НОМЕР_3 (а.с.8).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не довів, що спадкодавцю видавалися документи про відведення земельної ділянки під забудову спірного будинку, а також про отримання спадкодавцем дозволів на спорудження, факту набуття права власності на нерухоме майно спадкодавцем, та доказів щодо введення будинку до експлуатації, взагалі не зазначено в позовній заяві про наявність правовстановлюючого документу, який підтверджує право власності на об`єкт нерухомості та його втрату, що виключає можливість визнання права власності в порядку спадкування на спірне майно.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Судом правильно визначено у рішенні, що до правовідносин щодо спадкування застосовується норма, яка діяла на час відкриття спадщини, а до правовідносин щодо набуття спадкодавцем права власності на спірний будинок - законодавство, яке було чинним на момент такого набуття.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК Української РСР (у редакції чинній на момент відкриття спадщини), спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прий¬няття спадщини.

Як зазначено вище, з матеріалів справи вбачається, що 19.12.2000 року позивач, як спадкоємиця першої черги, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, на спадкове майно у вигляді земельної частки (паю).

В подальшому, при зверненні у 2018 році до нотаріальної контори, позивачу було відмовлено постановою державного нотаріуса Другої Красноармійської державної нотаріальної контори від 19.10.2018р. у видачі додаткового свідоцтва про право на спадщину, через не підтвердження спадкоємцем складу спадкового майна (а.с.12), оскільки позивачем не надано нотаріусу документів, що підтверджують право власності спадкодавця на майно спірний житловий будинок.

Таким чином, спір в даній справі виник щодо того, чи набула за життя право власності на спірний будинок померла у 1997 році мати позивачки ОСОБА_2 і чи є даний будинок спадковим майном після смерті останньої.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Як вбачається з копії технічного паспорту, будинок АДРЕСА_1 , в АДРЕСА_1 , Новотроїцької с АДРЕСА_2 р, побудований у 1960 році (а.с.9-11).

У 1960 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

В подальшому, 31 січня 1966 року, Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, за правилами якої і відбувалась державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди. Вказана інструкція втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56.

Згідно з пунктами 6, 7 Розділу II Інструкції, реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

У додатку 1 до Інструкції було визначено перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Зокрема пунктами 10, 14 додатку передбачено такі документи як нотаріально посвідчені договори про право забудови, складені до видання Указу Президії Верховної Ради УРСР від 14 травня 1949 року «Про внесення змін у законодавство Української РСР у зв`язку з виданням Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948р. «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» та затверджений виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію; нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію.

Крім того за п.6 Розділу II Інструкції: не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Суд правильно зазначив, що згідно даних нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку з додержанням вимог законодавства і ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації, тому доводи апеляційної скарги в частині помилковості рішення суду щодо обов`язкової реєстрації спірного нерухомого майна для задоволення позову, є необгрутованими.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд України 18 грудня 2013 року ухвалюючи рішення по справі № 6-137цс13. Зокрема в правовій позиції по даній справі він зазначив, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Як зазначив в своєму інформаційному листі Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року №553-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року №45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року №1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Таким чином, погосподарські книги є особливою формою обліку, що здійснюється в Україні із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Українській РСР, що затверджена 31.01.1966 року, передбачала обов`язкову реєстрацію будинків і домоволодінь у межах місць і селищ, в тому числі на підставі записів у по господарських книгах ( п. 20 Інструкції).

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Крім того, Вищій Спеціалізований Суд України у своєму листі зазначив, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як встановлено судом, на підтвердження права власності спадкодавця ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спірний будинок 1960 року побудови, позивач надала копію довідки Новотроїцької сільської ради, виданої на адвокатський запит, про те, що в житловому будинку АДРЕСА_1 , була власником до моменту смерті на підставі погосподарського обліку 1996-2000 років, ОСОБА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_2 .

Наказом Міністерства статистики України №48 від 22.02.95р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.03.95р. за №83/169), що діяв до 17.07.00р., затверджено форми та Інструкції по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів. Даний документ затвердив нові форми по господарського обліку в сільських Радах, а саме: форма №1 - погосподарська книга; форма №2 - список осіб, що тимчасово проживають на території; форма №3 - алфавітна книга.

Інструкцією передбачалось, зокрема п.п.2, 3 Розділу I, що погосподарський облік за вказаними формами ведеться у всіх сільських Радах, а також в міських та селищних Радах у підпорядкованих їм сільських населених пунктах. Книги та списки погосподарського обліку зберігаються в сільських Радах нарівні з грошовими документами та цінними паперами.

Пунктом 18 Розділу III встановлено, що погосподарська книга складається з таких розділів: 1. «Список членів господарства», 2. «Худоба в приватній власності господарства», 3. «Жилий будинок в приватній власності господарства», 4. «Земля в приватній власності та користуванні громадян».

38 пунктом Розділу III Інструкції визначені для заповнення данні розділу «Жилий будинок (квартира) в приватній власності громадян», це данні про жилий будинок (квартиру), зокрема матеріал з якого будинок побудований, рік побудови, його площа (загальна та житлова), кількість кімнат, обладнання (опалення, водопровід, водовідведення, газифікація і т.д.), зазначається особовий рахунок та інші данні. Визначено, що жилий будинок - будівля, яка має поштовий номер, уся або не менше половини загальної площі якої призначена для постійного проживання, розташована на земельній ділянці з усіма розміщеними на цій ділянці допоміжними будівлями, спорудами, елементами благоустрою у визначених межах.

Пункт 39 Розділу III визначено, що в розділі «Земля в приватній власності та користуванні громадян» по кожному господарству записується вся земельна площа, надана господарству в установленому порядку під присадибну ділянку, службовий земельний наділ, а також надана селянським (фермерським) господарствам.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 80 Кодексу закріплює поняття достатності доказів. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, надана позивачем копія довідки Новотроїцької сільської ради від 03.12.2018р. (а.с.8) та копії технічного паспорту складеного у листопаді 2018 року (а.с.9-11) не є достатнім для підтвердження обставин, що є предмету доказування по даній справі. Крім того, інформація зазначена довідці від 03.12.2018р. викликає сумнів, оскільки в судовому засіданні апеляційного суду позивачем надана інша довідка за підписом сільського голови Новотроїцької сільської ради Адабаєва С.Л. від 16.10.2018р. №493, згідно якої померла ОСОБА_2 з 1979 року по день смерті була зареєстрована і постійно проживала в спірному будинку АДРЕСА_1 і на день смерті також за даною адресою був зареєстрований гр. ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що ОСОБА_2 була власником даного будинку в даній довідці взагалі не має (а.с.66).

Надана позивачем копія договору купівлі продажу будинку з літнєй кухнею в с.Новотроїцьке (житловою площею 42 кв.м.) від 03.04.1982 року укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з одного боку та ОСОБА_2 , не може бути визнаний доказом факту набуття права власності спадкодавцем ОСОБА_2 саме на спірний будинок і саме за обставин, на які посилається позивач в своєму позові (а.с.67).

Інших доказів (наприклад документів щодо права спадкодавця користування або власності на земельну ділянку, на якій розташовано спірний житловий будинок, засвідчину копію погосподарської книги сільської ради щодо будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав і т.і.), що б в сукупності дозволило прийти до висновку про задоволення позову, позивачем не надано.

Саме з цього виходив суд першої інстанції при ухваленні рішення, якій правильно зазначив, що у разі задоволення позову про визнання права власності на майно за спадкоємцем, яке за життя не належало спадкодавцеві, відбувається порушення норм матеріального права, оскільки фактично визнається право власності за позивачем без будь-якої правової підстави.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 7 даної норми закріплено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, доводи позивача про те, що суд не попередив її про наслідки не долучення доказів, чим порушив вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України не ґрунтуються на законі. Крім того ч.4 ст.10 діючого ЦПК України регулює питання застосування при розгляді справ Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що закон не позбавляє позивача можливості звернення до суду з позовом і отримання позитивного висновку за результатом судового розгляду у разі доведення перед судом, з наданням належних, достатніх та допустимих доказів, обґрунтованості своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, та визнання будинку самочинно збудованим, також є необґрунтованими, оскільки з тексту оскаржуваного рішення не вбачається, що суд першої інстанції прийшов до такого висновку. У задоволенні позову відмовлено за його не доведеністю.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повне судове рішення складено 06 червня 2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв