ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3382/19 Справа № 185/8329/18 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що він є єдиним власником квартири АДРЕСА_1. В даній квартирі без реєстрації фактично мешкають його доньки, які є відповідачами по справі. За час їх проживання у квартирі від його сусідів - мешканців будинку АДРЕСА_1 регулярно надходять скарги на відповідачів, які використовують квартиру не за призначенням. Вони організували у квартирі місце вживання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, що викликає обурення сусідів. Ці дії відповідачів за участю сторонніх осіб вчиняються у нічний час, що супроводжується шумом та заважає сусідам. Отже відповідачі систематично порушують правила співжиття, у зв'язку із чим він вимушений звертатися до Павлоградського відділу поліції з метою вжиття заходів реагування. Згідно відповіді відділу поліції з відповідачами проведено бесіди та винесені офіційні попередження. Крім того, відповідачі систематично псують житло. За час їх проживання у квартирі пошкоджено санвузол, розірвано шпалери, пошкоджені двері квартири. Через вживання відповідачами тютюнових виробів, квартира має стійкий запах диму. Вважає, що через те, що відповідачі використовують квартиру не за призначенням, систематично порушують правила співжиття, руйнують та псують його квартиру вони підлягають виселенню без надання іншого житла.

На підставі вищезазначеного, просив суд виселити відповідачів з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки в матеріалах справи наявні докази про неодноразові порушення правил співжиття і неможливості подальшого проживання з відповідачами в одному будинку, що порушує його право власника спірної квартири та є підставою для виселення відповідачів.

Відповідачі правом на подачу відзиву в порядку, передбаченому положеннями ст.360 ЦПК України, не скористались.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідачі по справі є дочками позивача, даний факт в судовому засіданні суду першої інстанції не оспорювався та визнавався позивачем.

Відповідачі без реєстрації проживають у спірній квартирі, як пояснили сторони в судовому засіданні суду першої інстанції, письмового дозволу на проживання відповідачів позивач не надавав. Однак в усній формі дозволив проживати ОСОБА_3, зазначив що ОСОБА_2 не дозволяв проживати, однак остання та відповідач ОСОБА_3 пояснювали, що в телефонному режимі дозволив проживати обом сестрам.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на систематичне порушення відповідачами правил співжиття, що робить неможливим для інших мешканців квартир проживання з ними в одному будинку. На підтвердження таких обставин позивачем надано:

- заяву від 03.09.2018 року на ім'я начальника Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з проханням вжити заходів реагування до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 які на його думку порушують правила співжиття (а.с. 10);

- відповідь Павлоградського відділу поліції від 12.09.2018 року № 51-5669 де повідомлено про те, що з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проведено бесіди профілактичного характеру та винесені офіційні попередження про недопущення скоєння протиправної поведінки (а.с. 11);

- заяву від 24.09.2018 року на ім'я начальника Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з проханням вжити заходів реагування до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 які на його думку порушують правила співжиття (а.с. 15);

- відповідь Павлоградського відділу поліції від 25.09.2018 року де повідомлено про те, що з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проведено бесіди профілактичного характеру та винесені офіційні попередження про недопущення скоєння протиправної поведінки (а.с. 14);

- копію акту № 1 від 07.08.2018 року огляду квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12);

- копію акту № 2 від 07.09.2018 року огляду квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Зазначені документи надані суду у копіях, оригінали для огляду у судовому засіданні позивачем не надані.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 116 ЖК Української РСР ЦК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, у зв'язку із недоведеністю факту наявності передбачених законом підстав для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

У зв'язку з наведеним безпідставними є доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача на володіння, користування та розпорядження майном (стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та не застосування норм ЦК України, оскільки суд врахував принцип пропорційності втручання у права відповідачів, які іншого житла не мають, що узгоджується з правовою позицією , викладеною у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року № 61-28238 св 18.

Доводи апеляційної скарги позивача про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог з підстав недоведення ним систематичності порушення відповідачами правил співжиття є надуманими та необгрунтованими належним чином, оскільки докази систематичного застосування до відповідачів передбачених законом заходів попередження з боку суду, прокурора, міліції чи адміністративної комісії, які не дали результату, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи конкретні обставини справи, наявні в матеріалах справи: заява від 03 вересня 2018 року на ім'я начальника Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з проханням вжити заходів реагування до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 які на його думку порушують правила співжиття (а.с. 10), відповідь Павлоградського відділу поліції від 12 вересня 2018 року № 51-5669, якою повідомлено про проведення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бесіди профілактичного характеру та винесені офіційні попередження про недопущення скоєння протиправної поведінки (а.с. 11), заява від 24 вересня 2018 року на ім'я начальника Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області з проханням вжити заходів реагування до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 які на його думку порушують правила співжиття (а.с. 15) відповідь Павлоградського відділу поліції від 25 вересня 2018 року, з повідомленням про проведення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бесіди профілактичного характеру та винесення офіційного попередження про недопущення скоєння протиправної поведінки (а.с. 14), не можуть свідчити про наявність систематичності порушень правил співжиття з боку відповідачів, оскільки свідчать про реалізацію позивачем права, передбаченого ст.40 Конституції України, на звернення до відповідних державних органів для захисту своїх інтересів та реагування на відповідні звернення, встановлення і перевірка викладених у них обставин і фактів у визначений законодавством спосіб, яка є компетенцією адресатів звернень.

Посилання позивача на акт № 1 від 07 серпня 2018 року огляду квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12) та акт № 2 від 07 вересня 2018 року огляду квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13), не заслуговують на увагу суду, оскільки не свідчать про систематичність порушень з боку відповідачів, перелічених в ч.1 ст.116 ЖК України, а тому правового значення для вирішення даної справи не мають, оскільки факту псування майна та житла чи його пошкодження саме відповідачами не містять, а тому висновків суду не спростовують, адже фактично зводяться до викладення та аналізу обставин справи через призму його власних інтересів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені позивачем в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С. Городнича

О.В.Лаченкова