ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/1278/18Головуючий у 1-й інстанції Квятковська Л. Й.
Провадження № 22-ц/817/131/19 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін - представника відповідача Бган О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №608/1278/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року, ухвалено суддею Квятковською Л.Й., у справі за позовом ОСОБА_3 до комунального некомерційного підприємства "Чортківська центральна комунальна районна лікарня" Чортківської районної ради" про скасування наказу №49-у від 26 лютого 2018 року, поновлення на посаді за суміщенням та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до комунального некомерційного підприємства «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради про скасування наказу №49-у від 26.02.2018 року, поновлення на посаді за суміщенням та стягнення середнього заробітку за час вимушеного „ прогулу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що наказом головного лікаря №2-у від 03.01.2018 року надано замісництво 0,5 посади лікаря-психіатра у відділенні платних послуг. Згідно наказу головного лікаря відповідача від 26.02.2018року №49-у з нього було знято 0,5 посади замісництва лікаря-психіатра у відділенні платних послуг. Вказував, що звільнення його від виконання обов'язків за суміщенням було здійснено без попереднього повідомлення, пояснення будь-яких причин такого звільнення, а також без надання на ознайомлення вказаного вище наказу від 26.02.2018 року №49-у. Позивач зазначав, що згідно листа Управління охорони здоров'я Тернопільської обласної державної адміністрації від 19 червня 2018 року №2308/-01/Я-16/380-Л-270 йому повідомлено, що згідно наказу від 26.02.2018року №49-у з нього знято 0,5 посади замісництва лікаря-психіатра по причині частого порушення трудової дисципліни та дисциплінарних стягнень. Вказував, що за період виконання ним роботи за замісництвом, та й за останні 8 років ним не здійснювалося жодних порушень трудової дисципліни та до нього не застосовувалися дисциплінарні стягнення, а тому вважає наказ №49-у від 26.02.2018року незаконним, оскільки він не порушував трудової дисципліни і не мав дисциплінарних стягнень та належним чином і в повному об'ємі виконував всі свої посадові обов'язки, визначені Посадовою інструкцією.

У зв'язку із наведеним, разом із уточненими позовними вимогами, просив суд скасувати наказ головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради №49-у від 26.02.2018 року, зобов'язати комунальне некомерційне підприємство «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради поновити ОСОБА_3, на замісництві 0,5 посади лікаря-психіатра у відділенні платних послуг та стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради в користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.02.2018 року по 02.07.2018 року в сумі 8089, 90 гривень.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року відмовлено в позові ОСОБА_3 до комунального некомерційного підприємства «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради про скасування наказу №49-у від 26.02.2018 року, поновлення на посаді за суміщенням та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, від ОСОБА_3 поступила апеляційна скарга в якій він, просить скасувати рішення суду та ухвалить нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене за умов неповного та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок помилкового дослідження доказів та невірного застосування норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що йому було вручено 26 лютого 2018 року копію спірного наказу про його звільнення, оскільки у книзі наказів міститься відмітка про ознайомлення ОСОБА_3 з спірним наказом, вважає що даний факт не свідчить про вручена йому спірного наказу про звільнення.

Вказує, що обчислення процесуального строку звернення ним до суду є день вручення наказу про звільнення або день вручення трудової книжки, посилається на правовий висновок Верховного Суду у справі № 6-1033цс 17 від 5 липня 2017 року.

Окрім того, скаржник зазначає, що не отримував відповіді та копії наказу на заяви, які ним було направлено відповідачу - 07.05.18р., 17.05.18р., 22.05.18р. з проханням надати копію наказу від 26.02.2018року №49-у. Вказує, що копію спірного наказу він отримав лише 24 липня 2018 року разом із відзивом на позовну заяву, а тому вважає, що строк на звернення до суду ним не пропущено.

Скаржник вказує, що суд першої інстанції дійшовши висновку про те, що приводом для винесення спірного наказу послужила «поведінка позивача, яка мала місце 14 та 15 лютого 2018 року, не надав вірної оцінки самій конфліктній ситуації, яка мала місце в той час, та яка не думку позивача не має відношення до суті спору, а тому ОСОБА_3 вважає вказані висновки суду такими, що не ґрунтуються на нормах права.

Також, позивач зазначає, що не існувало будь яких інших підстав для звільнення його з роботи відповідачем, оскільки до дисциплінарної відповідальності він не притягувався, трудова дисципліна ним не порушувалася.

Від комунального некомерційного підприємства "Чортківська центральна комунальна районна лікарня" Чортківської районної ради" поступив відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона відповідача просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Зокрема відповідач зазначає, що судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що приводом для винесення наказу про зняття замісництва, послужила поведінка позивача 14 та 15 лютого 2018 року в робочий час та порушення ним трудової дисципліни, що підтверджується матеріалами справи за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення по ст. 40 п.3 КЗпП України. Вказує, що оскільки позивачем систематично не виковувалися без поважних причин обов'язки, покладені на нього трудовим договором, згідно пункту 3 ст. 40 КЗпП України зняття замісництва 0,5 посади лікаря-психіатра платних послуг з ОСОБА_3 відбулося правомірно до вимог закону.

Також, сторона відповідача вказує, що наказом ЦКРЛ від 03.01.2018 р. №2-у було надано позивачу замісництво 0,5 ст. лікаря-психіатра платних послуг в зв'язку з виробничою необхідністю на тимчасовій основі, оскільки не було в той час більше працівників , які б могли виконати дану ділянку роботу, однак на даний час така можливість з'явилася, так на даний момент згідно наказу КНП «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» від 03.07.2018 р. №141-у обов'язки лікаря-психіатра платних послуг в порядку розширення зони обслуговування виконує лікар-психіатр ОСОБА_4 (лікар з вищою категорію за спеціалізацією «психіатрія»).

Також, зазначає, що оскільки позивач не надав доказів суду що має сертифікат лікаря-психіатра і має право працювати за спеціалізацією «психіатрія»), а тому в силу вимог Порядку атестації лікарів затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України «Про подальше удосконалення атестації лікарів» від 19 грудня 1997 р. № 359 не може бути поновлений на замісництва 0,5 посади лікаря-психіатра платних послуг без перенавчання, здачі іспиту і отримання сертифіката лікаря-психіатра.

У судове засідання не з'явився позивач ОСОБА_3, подавши повторно заяву про відкладення розгляду справи, через хворобу.

Зважаючи на те, що позиція апелянта апеляційному суду відома - така викладена у позовній заяві та у апеляційній скарзі та враховуючи обмежені строки розгляду справи апеляційним судом, судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає можливим розглянти справу за відсутності позивача ОСОБА_3.

У судовому засіданні представник відповідача - Бган О.В. заперечив проти поданої апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а судове рішення без змін, посилаючись на мотиви викладені в поданому відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення з роботи за суміщенням професій проводилося з підстав, передбачених законодавством, оскільки суміщення не основне місце роботи позивача і звуження чи погіршення права на працю в особі ОСОБА_3 не відбулося, на роботу по суміщенню позивача було прийнято тимчасово,на час хвороби лікаря-психіатра платних послуг ОСОБА_5, на цю посаду прийнято іншого працівника з відповідною кваліфікацією лікаря-психіатра і позивач пропустив місячний строк для звернення до суду за захистом порушеного права.

З такими висновками суду погоджується і судова колегія Апеляційного суду оскільки він ґрунтується на зібраних по справі доказах і відповідає вимогам Закону.

У відповідності до ч.3; ст.12,ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини п'ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Працівники мають на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 працює лікарем-наркологом платних послуг в комунальному некомерційному підприємстві «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради на постійній основі із листопада 2009 року.

Згідно наказу головного лікаря КНП «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради від 03.01.2018 року №2-у, ОСОБА_3 на час хвороби лікаря-психіатра платних послуг ОСОБА_5 дозволено сумісництво 0,5 ставки лікаря-психіатра платних послуг.

Наказом головного лікаря КНП «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради від 26.02.2018 року №49-у, замісництво 0,5 ставки лікаря-психіатра платних послуг знято з лікаря-нарколога платних послуг ОСОБА_3, а замісництво 0,5 ставки лікаря-психіатра дозволено лікарю-наркологу ОСОБА_6

Згідно наказу головного лікаря КНП «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради від03.07.2018 року №141-у обовязки лікаря-психіатра платних послуг доручено лікарю -психіатру ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 21 КзпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 43-1 КзпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

В статтях 102-1, 105 КзпП України передбачено такі форми організації праці як сумісництво та суміщення професій (посад), а також врегульовано порядок оплати такої праці..

Сумісництво - це виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві.

Згідно з положеннями частини першої статті 105 КзпП України, суміщення - це виконання працівником роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою) або обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, за що провадиться відповідна доплата до заробітної плати.

При роботі за суміщенням професій (посад) окремий трудовий договір не укладається, лише видається наказ про допущення працівника до роботи за суміщенням, запис до трудової книжки не вноситься.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3, працюючи на основній роботі на посаді лікаря-нарколога, в період із 03.01. по 26.02.2018 року виконував роботу лікаря-психіатра за суміщенням посад, а не за сумісництвом, як зазначено в позовній заяві і в наказах про дозвіл та припинення роботи лікаря-психіатра. Про допущення позивача до роботи на посаду лікаря-психіатра видався наказ про виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи, запис у трудову книжку про роботу не вносився і здійснювалася тільки доплата до заробітної плати (а.с.30,70).

Така позиція закладена у постанові Верховного Суду у справі № 322/1305/16 від 16 травня 2018 року.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу ст.79 цього кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Однією із причин припинення виконання роботи за суміщенням на посаді лікаря-психіатра послужило те, що у позивача не було відповідної кваліфікації, перепідготовки, відсутності сертифіката лікаря-психіатра, що суперечило вимогам Порядку атестації лікарів затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України " Про подальше удосконалення атестації лікарів" від 19 грудня 1997 року №359.

Питання, щодо суміщення професій (посад) регулюється постановою Ради Міністрів СРСР від 04.12.81 р. №1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)" (далі - Постанова №1145) та Інструкцією щодо застосування постанови Ради Міністрів СРСР від 04.12.81 р. № 1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)", затвердженої постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань, Міністерства фінансів СРСР і ВЦРПС від 14.05.82 р. № 53-ВЛ, які є чинними відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 грудня 1991 р. № 1545-ХІІ "Про порядок тимчасової дії на території України деяких актів законодавства Союзу PCP", і застосовуються у частині визначення поняття «суміщення професій (посад)».

Загальні норми та принципи суміщення професій з урахуванням Постанови №1145 та Інструкції №53 в частині,що не суперечить законам України, визначаються так: суміщення професій(посад) та виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від основної роботи допускаються на одному і томуж підприємстві, в установі.організації за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня(робочої зміни0 якщо це економічно доцільно і не веде до погіршення якості продукції, виконуваних робіт, обслуговування населення.

Постановою №1145 передбачено, що суміщення професій (посад) допускається за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни), якщо це економічно вигідно і не призводить до погіршення якості продукції, виконуваних робіт, обслуговування населення.

Суміщення професій (посад) не може встановлюватись роботодавцем, якщо для виконання роботи законодавством передбачено вимоги до рівня освіти, та стану здоров'я працівника.

Отже, суміщення професій (посад) допускається в тих випадках, коли працівник за своєю кваліфікацією може забезпечити якісне виконання суміщуваної (додаткової) роботи.

Оскільки ОСОБА_3 не має відповідної професійної підготовки та певної освіти в галузі психіатрії, тому він не може виконанувати роботу на посаді лікаря -психіатра, хоча і вона повязана на час тимчасово відсутнього працівника.

Управління охорони здоровя Тернопільської обласної державної адміністрації, направило відповідь на адресу ОСОБА_3, з якого вбачається, що 0,5 ставки посади заміщення лікаря-психіатра знято по причині частого порушення трудової дисципліни та дисциплінарних стягнень.(а.с.11).

В матеріалах справи містяться колективні звернення працівників обласного протитуберкульозного диспансеру, в якому вони засуджують поведінку ОСОБА_3, який порушив норми моральної поведінки, вчинив ганебні дії несумісні із званням лікаря, публічно принижував честь і гідність головного лікаря Чортківського комунального шкіро-венерологічного диспансеру ОСОБА_7

Ті обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, підтверджуються зібраними по справі доказами( а.с.23-27,36-39,60-63, 78).

Згідно зі статею 139 КзпП України встановлені загальні морально-етичні вимоги до працюючих осіб, визначено обов'язок працювати чесно та сумлінно. Нормами КЗпП України до певних категорій працівників висуваються вимоги дотримуватися морально-етичних норм як у період дії трудового договору, так і в неробочий час.

В п.п. 2.10., 2.11.,2.14. Етичний кодекс лікаря України прийнятого 27.09.2009 Всеукраїнським з'їздом лікарських організацій та X З'їздом Всеукраїнського лікарського товариства, зазначено, що лікар своїм професіоналізмом, морально-етичними переконаннями, поведінкою у будь-яких життєвих ситуаціях, ставленням до людини і до виконання фахових обов'язків повинен бути гідним прикладом для своїх колег та інших членів суспільства, своєю поведінкою та іншими доступними йому засобами (лекції, бесіди, ЗМІ, Інтернет тощо) пропагувати здоровий спосіб життя і бути прикладом у дотриманні його норм і правил. Лікар не повинен займатись політичною, релігійною агітацією і пропагандою в робочий час, спонукати колег до дій та вчинків, несумісних із званням лікаря.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_3 був допущений у порядку суміщення на посаду лікаря-психіатра без звільнення його від основної роботи з доплатою 0,5 ставки на роботу на час захворювання іншого працівника, не мав відповідної професійної підготовки та певної освіти в галузі психіатрії, а тому не має підстав для його допущення на посаду по суміщенню. Працівника неможливо поновити на роботі, яку він виконував за суміщенням посад.

В даний час, наказом головного лікаря КНП «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради від 03.07.2018 року №141- у обовязки лікаря-психіатра платних послуг дозволено лікарю -психіатру ОСОБА_4

Відповідно до вимог статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Роботодавець, як суб'єкт організації оплати праці не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону України «Про оплату праці»).

У бюджетній сфері доплата за суміщення професій (посад) встановлюється у розмірі до 50 відсотків посадового окладу (тарифної ставки).

За відпрацьований робочий час за суміщенням за період 03.01 по 26.02.2018 року позивачу нараховано доплата до заробітної плати в сумі 3718 грн. 05 коп.

Вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розумінні статті 235 КЗпП України є похідними від позовних вимог про скасування наказу про суміщення посад, у зв'язку з чим правильним є висновок судів про відмову у їх задоволенні.

Крім того, ОСОБА_3 пропустив тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України.

Згідно із ч. 1 ст.233 КзпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч. 1 ст.261 КзпП України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в постанові №9 від 06 листопада 1992 року" Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228,223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви,чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушени строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин,у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Таким чином, на відміну від інших трудових спорів, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

З позовної заяви вбачається, що наказом головного лікаря КНП «Чортківська центральна комунальна районна лікарня» Чортківської районної ради від 26.02.2018 року №49-у, замісництво 0,5 ставки лікаря-психіатра платних послуг знято з лікаря-нарколога платних послуг ОСОБА_3, а звернувся до суду 10 липня 2018 року. З даним наказом ОСОБА_3 був ознайомлений в той же день, про що свідчить його підпис в книзі наказів, копія наказу йому була вручена, а тому суд не бере до уваги його твердження про те, що наказ йому не видавався. Ця обставина свідчить про те, що ним пропущений строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст.233 Кзп П України.

Таким чином, враховуючи те, що для звернення з вимогою про поновлення його прав шляхом допущення виконувати роботу по суміщенню пройшов тримісячний строк, встановлений статті 233 КЗпП України доказів поважності причин пропуску зазначеного строку позивачем не надано, однак суд першої інстанції сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові, правомірно не застосував, так, як у задоволенні вказаних вимог позивачу відмовив по суті спору за безпідставністю.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів першої інстанції щодо їх оцінки.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку., правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до норм ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

? Враховуючи ,що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст.367,375,381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 05 березня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б.