ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2464/19 Справа № 201/6588/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної ради

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради про скасування розпорядження, зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської обласної ради про скасування розпорядження, зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу Обласного управління народної освіти № 18-к від 03.03.1993 року вона була призначена на посаду директора Дніпропетровського дитячо-юнацького центру міжнародного співробітництва по переводу та з нею було укладено безстроковий трудовий договір.

Рішенням Обласної ради № 256-12/ХХХІІІ від 13.07.2000 року Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва перейменовано в Обласний комунальний заклад Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва.

У подальшому рішенням Дніпропетровської обласної ради № 523-18/V від 29.01.2009 року Обласний комунальний заклад Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва перейменовано у Комунальний заклад Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР.

За весь час роботи позивачка сумлінно виконувала свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим неодноразово нагороджувалася почесними грамотами та є лауреатом обласної педагогічної премії Дніпропетровської обласної державної адміністрації і державної премії у галузі освіти, до дисциплінарної відповідальності не притягалася.

16 березня 2018 року депутатами 12 сесії 7 скликання Дніпропетровської обласної ради було ухвалено рішення № 330-12/VІІ про реорганізацію комунального закладу Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР шляхом приєднання до комунального підприємства Молодіжний центр міжнародного партнерства, позашкільної та неформальної освіти Освіторіум ДОР.

З 12.03.2018 року по 01.05.2018 року позивачка перебувала у черговій щорічній відпустці.

Вважаючи незаконною ліквідацію КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР, 25.04.2018 року позивачкою на адресу Дніпропетровської обласної ради засобами поштового зв`язку було направлено заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 02.05.2018 року, яку відповідач отримав 26.04.2018 року.

02 травня 2018 року позивачка з`явилася до приміщення КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР з метою забрати свої особисті речі, однак їй було відмовлено.

Отримавши заяву про звільнення відповідач не видав розпорядження про звільнення позивачки, не видав трудової книжки та не здійснив остаточного розрахунку. Натомість їй було повідомлено, що розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради № 18-КП від 14.05.2018 року її звільнено з посади директора КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України з 15.05.2018 року.

Своє звільнення на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із прогулом позивачка вважала незаконним та таким, що порушує вимоги діючого трудового законодавства, зокрема відповідач незаконно змінив формулювання причини звільнення та дату звільнення, оскільки вона як пенсіонер має право на розірвання трудового договору без відпрацювання двотижневого строку. Крім того, позивачка звертала увагу на те, що відповідач після складання акту про відсутність на роботі не звернувся до неї з проханням надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці, а також у розпорядженні вказано про її звільнення з 15.05.2018 року, в той же час працівник звільняється за прогул без поважних причин, якщо він так і не з`явився на роботі, останнім днем фактичного виконання ним трудових обов`язків з виданням наказу (розпорядження) про звільнення більш пізньою датою.

Також, позивачка зазначила, що незаконне звільнення за прогул без поважних причин підірвало її авторитет, викликало упереджене ставлення зі сторони колег, керівників інших закладів. На офіційному сайті Дніпропетровської обласної ради оприлюднені відомості про причини її звільнення, що завдало непоправної шкоди її діловій репутації, а таке закінчення її професійної діяльності зганьбило її ім`я, що призвело до її душевних хвилювань, невпевненості та моральних страждань, що позначилося на її здоров`ї.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд скасувати розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14.05.2018 року № 18-КП про кадрові питання КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України з 15.05.2018 року та змінити дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 на звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію з 02.05.2018 року на підставі особистої заяви від 25.04.2018 року. Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14.05.2018 року № 18-КП про кадрові питання КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва Дніпропетровської обласної ради про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва Дніпропетровської обласної ради на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України з 15.05.2018 року та змінено дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 на звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію з 02.05.2018 року на підставі особистої заяви від 25.04.2018 року.

Стягнуто з Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно із наказом Обласного управління народної освіти № 18-К від 03.03.1993 року ОСОБА_1 було переведено на посаду директора Дніпропетровського дитячо-юнацького центру міжнародного співробітництва.

Рішенням Обласної ради № 256-12/ХХХІІІ від 13.07.2000 року Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва перейменовано в Обласний комунальний заклад Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва. У подальшому рішенням Дніпропетровської обласної ради № 523-18/V від 29.01.2009 року Обласний комунальний заклад Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва перейменовано у Комунальний заклад Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР.

Рішенням сесії обласної ради № 330-12/VІІ від 16.03.2018 року вирішено реорганізувати Комунальний заклад Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР шляхом приєднання до Комунального підприємства Молодіжний центр міжнародного партнерства, позашкільної та неформальної освіти Освіторіум ДОР.

У судовому засіданні також встановлено та це не заперечується сторонами, що у період з 12.03.2018 року по 01.05.2018 року ОСОБА_1 перебувала у черговій щорічній відпустці.

25 квітня 2018 року ОСОБА_1 направила на адресу директора Департаменту освіти і науки Дніпропетровської ОДА, а також на адресу голови Дніпропетровської обласної ради заяву, у якій просила звільнити її з займаної посади з 02.05.2018 року відповідно до ст. 38 КЗпП України, зазначивши причинами звільнення небажання брати участь у ліквідації закладу, а також незгодою з діями ліквідаційної комісії. Указану заяву Дніпропетровська обласна рада отримала 26.04.2018 року, про що свідчить штамп із вхідним номером та датою, а також повідомленням про вручення поштового відправлення.

03 травня 2018 року до обласної ради надійшло повідомлення від голови комісії з реорганізації КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР Дьяченко С.В. про те, що директор закладу ОСОБА_1 знаходилась на роботі 02.05.2018 року з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв., а також 03.05.2018 року з 12 год. 25 хв. до 12 год. 35 хв., у журналі обліку робочого часу закладу відповідні записи відсутні. Однак згідно із графіком роботи працівників, затвердженим наказом виконуючого обов`язки директора ОСОБА_2 від 22.03.2018 року № 27-К «Про перерозподіл штатних одиниць» робочий час ОСОБА_1 понеділок-п`ятниця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 30 хв. Також до обласної ради були надані акти комісії з реорганізації № 34 від 02.05.2018 року і № 36 від 03.05.2018 року, а також доповідні записки виконуючої обов`язки заступника директора з адміністративно-господарської діяльності ОСОБА_3 та адміністратора комунального закладу ОСОБА_4 .

У відповідь на заяву ОСОБА_1 про звільнення 04.05.2018 року на адресу останньої керуючим справами виконавчого апарату обласної ради ОСОБА_5 було направлено лист, у якому повідомлено, що заява про звільнення адресована директорові департаменту освіти і науки ОДА, а до органу управління надійшла лише копія, у зв`язку із чим їй необхідно подати заяву відповідно до вимог чинного законодавства. Указаний лист позивачем не отримано, що підтверджується копією конверта з відміткою поштового відділення «повернення у зв`язку з закінченням терміну зберігання»

У подальшому, 08.05.2018 року на адресу ОСОБА_1 також було направлено лист з проханням з`явитися 11.05.2018 року об 11 год. 00 хв. до обласної ради для надання пояснень у зв`язку з надходженням до обласної ради листа від 03.05.2018 року № 257 про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці в робочий час без поважної причини. Указаний лист також не був отриманий ОСОБА_1 та повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Розпорядженням голови обласної ради Про кадрові питання Комунального закладу Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР № 18-КП від 14.05.2018 року було звільнено ОСОБА_1 , директора комунального закладу Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР, 15.05.2018 року відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. З указаним розпорядженням ОСОБА_1 ознайомилася 15.05.2018 року, про що свідчить її підпис. Окрім того, позивачкою були викладені письмові заперечення, у яких остання зазначила, що її заяви від 25.04.2018 року про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України не розглянута та не видане відповідне розпорядження.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що дії відповідача щодо звільнення позивачки з роботи за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України є незаконними та наявні підстави для скасування розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14.05.2018 року № 18-КП, зміни формулювання причини звільнення з п.4 ст. 40 на ч.1 ст. 38 КЗпП України, а також для зміни дати звільнення з 15.05.2018 року на 02.05.2018 року.

Однак, колегія суддів у повній мірі погодитися з такими висновками суду не може, виходячи з наступного.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Укладення працівником трудового договору, його виконання та розірвання базується на загальних принципах властивих договірним правовідносинам це добровільність вступу особою у правовідносини та свобода при їх припинені. Одночасно з цим законом можуть встановлюватися певні обмеження щодо строків звільнення працівника для забезпечення безперервної роботи підприємства та зменшення потенційних втрат (незручностей) для працедавця при добровільному звільненні працівника.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06.11.1992 року роз`яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст. 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

З наведених норм матеріального закону виходить, що якщо трудовий договір укладено на невизначений строк, працівник має право в будь-який час розірвати його, письмово попередивши власника про звільнення за два тижні.

Стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить.

Пунктом 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом ч.4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Також, ч.1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Пунктом 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року передбачено, зокрема, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Вирішуючи позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення позивачки з роботи та дати звільнення, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідач 26.04.2018 року отримав заяву позивачки про її звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 02.05.2018 року. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою пенсійного віку (а.с.12). Написавши заяву про звільнення і надіславши її цінним листом на адресу роботодавця, позивачка висловила своє бажання бути звільненою з 02.05.2018 року у зв`язку з виходом на пенсію.

Незважаючи на це відповідач здійснив звільнення позивачки на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 15.05.2018 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що дії відповідача щодо звільнення позивачки з роботи за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України є незаконними та наявні підстави для зміни формулювання причини звільнення з п.4 ст. 40 на ч.1 ст. 38 КЗпП України, а також для зміни дати звільнення з 15.05.2018 року на 02.05.2018 року.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14.05.2018 року № 18-КП про кадрові питання КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва Дніпропетровської обласної ради, слід змінити, зазначивши формулювання: Звільнити ОСОБА_1 за ч.1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію з 02.05.2018 року на підставі особистої заяви від 25.04.2018 року.

Доводи Дніпропетровської обласної ради в апеляційній скарзі про те, що на адресу відповідача було направлено копію заяви позивачки про звільнення, колегією суддів не приймаються до уваги як безпідставні, оскільки заява ОСОБА_1 була адресована як Департаменту освіти і науки Дніпропетровської ОДА, так і голові Дніпропетровської обласної ради.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не було доведено належними доказами завдання їй моральної шкоди, на увагу не заслуговують, оскільки суперечать вимогами закону.

Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП України.

Судом встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_1 , що на думку колегії суддів спричинило моральні переживання позивачки через неправомірність дій роботодавця.

За змістом статей 23,1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Безпідставним звільненням ОСОБА_1 з посади за ч.4 ст. 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин, позивачці завдано моральної шкоди, яка виразилася у нервових переживаннях, погіршенні стану здоров`я, враховуючи що позивачка є особою пенсійного віку, в моральних стражданнях у зв`язку з порушенням її трудових прав, втрати нормальних життєвих зв`язків, необхідністю здійснення позивачкою додаткових зусиль для організації свого життя. При указаних обставинах, доводи позивачки є обґрунтованими.

За таких обставин, з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнала позивачка, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає вимоги щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, стягнувши з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

Разом з тим, позовні вимоги в частині скасування розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14.05.2018 року № 18-КП про кадрові питання КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР в частині звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва Дніпропетровської обласної ради на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України з 15.05.2018 року, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Колегією суддів встановлено, що оспорюване розпорядження видано відповідною посадовою особою і в межах його компетенції, тобто жодних підстав для його скасування немає, а оскільки, позивачка звільнена з роботи з порушенням норм трудового законодавства, тобто незаконно, то вказане розпорядження може бути визнано лише незаконними.

Позивачка вимогу про визнання незаконним вказаного розпорядження не заявляла, проте колегія суддів враховує наступне.

Згідно з частиною 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14.05.2018 року № 18-КП про кадрові питання КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР в частині звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва Дніпропетровської обласної ради на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України з 15.05.2018 року, колегія суддів вважає за можливе визнати незаконним.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог про визнання розпорядження незаконним, зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, на підставі статті 141 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір, сплачений останньою за подачу позовної заяви в розмірі 2 114, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради про скасування розпорядження, зміну формулювання причини звільнення з роботи та дати звільнення, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14.05.2018 року № 18-КП про кадрові питання КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР в частині звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва Дніпропетровської обласної ради на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України з 15.05.2018 року визнати незаконним.

Розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 14.05.2018 року № 18-КП про кадрові питання КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва ДОР про звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗ Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва Дніпропетровської обласної ради змінити, зазначивши формулювання: Звільнити ОСОБА_1 за ч.1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію з 02.05.2018 року на підставі особистої заяви від 25.04.2018 року.

Стягнути з Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Стягнути з Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 114, 40 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко