КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №755/5273/19

06 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Пікуль А.А.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в:

01 квітня 2019 року ОСОБА_1 а звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про видачу обмежувального приписувідносно ОСОБА_2 .

Заяву обґрунтовувала тим, що з 14 липня 2012 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають двох дітей : дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від першого шлюбу вона має також сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З серпня 2017 року подружжя проживає окремо, однак після припинення шлюбних відносин чоловік завдав їй тілесних ушкоджень, що стало підставою звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на даний час Дніпровським УП ГУ НП в м.Києві здійснюється досудове розслідування, перші два провадження об`єднані Київською місцевою прокуратурою №4 в одне провадження за №000160 від 09.08.2017 року, відомості щодо третього кримінального провадження внесені в ЄРДР за №002435.

Окрім вказаних фактів, кривдник постійно погрожує розправою їй та її сину, залякує, принижує, плює в обличчя, штовхає, давав ляпаси, словесно ображає, залишав у небезпеці старшу доньку в ситуації, коли з болем в животі протримав її декілька годин в помешканні, де на той час перебував, не звернувшись за медичною допомогою для дитини. Така поведінка кривдника викликає у неї побоювання за свою безпеку та безпеку її дітей.

З урахуванням наведеного, просила суд видати обмежувальний припис стосовно кривдника - ОСОБА_2 у вигляді заходів тимчасового обмеження прав кривдника на строк 6 місяців, а саме: обмеження спілкування з постраждалими дітьми: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; заборонити наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування), роботи, навчання, інших місць частого відвідування постраждалих осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; заборонити вести листування, телефоні переговори з постраждалими особами або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог її заяви.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано обставини справи, рішення суду є незаконним, необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права. Зазначала, що факт фізичного насильства вчиненого ОСОБА_2 щодо неї підтверджується матеріалами кримінального провадження №0000160, в якому об`єднані вже 4 кримінальні провадження. Вказані протизаконні дії ОСОБА_2 вчиняє в присутності дітей, що завдає їм моральних страждань, діти вважають батька агресором, у них підвищена тривожність, вони зажаті, замкнуті та мають багато страхів. Факт економічного насильства підтверджується значною заборгованістю зі сплати аліментів, з приводу чого було внесено відомості до ЄРДР за №000026 за ч. 1 ст. 164 КК України. Вважає, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для задоволення вимог її заяви. Зауважує, що судом не надано оцінку фактам нанесення їй тілесних ушкоджень, лише відстоюється правильність та аргументованість винесеного цим же судом рішення щодо встановлення порядку спілкування батька з дітьми. Суд неправильно визначив суть спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі, оскільки предметом розгляду даної справи є не визначення порядку спілкування батька з дітьми, а встановлення обмеження батька у спілкуванні з дітьми через його агресивну поведінку, яка шкодить інтересам дітей. У свою чергу, суд не зазначив мотивів прийняття або відхилення її аргументів у даній справі та не надав оцінку наданим доказам по суті питання. З оскаржуваного рішення суду не вбачається вирішення визначених законом обставин, які підлягали вирішенні при розгляді заяви, а саме: 1) Чи буде таке втручання з видачі обмежувального припису відповідати закону?; 2) Чи буде воно переслідувати мету?; 3) Чи є таке втручання пропорційним? Крім того, судом порушено вимоги ч.2 ст.350-5 ЦПК України, оскільки оскаржуване рішення ухвалене лише через 10 днів.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засіданння не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 14 липня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування подружжя у шлюбі у них народились діти: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_1 також має сина від попереднього шлюбу, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2019 року визначено ОСОБА_2 спосіб участі у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей - доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення наступного графіку зустрічей з дітьми: щосереди - с 17.00 до 20.00 години; щосуботи - с 08.00 до 20.00 години; щорічно в дні народження дітей вільний та безперешкодний доступ у спілкуванні батька з дітьми; проведення спільного відпочинку батька з дітьми один раз на рік в період відпустки батька дітей.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні з малолітніми дітьми - донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донькою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в межах визначеного за рішенням суду графіку спілкування батька з дітьми.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежуваного припису відносно ОСОБА_2 у квітні 2019 року, ОСОБА_1 посилалася на те, що кривдник постійно погрожує розправою їй та її сину, залякує, принижує, плює в обличчя, штовхає, давав ляпаси, словесно ображає, залишав у небезпеці старшу доньку в ситуації, коли з болем в животі протримав її декілька годин в помешканні, де на той час перебував, не звернувшись по медичну допомогу для дитини. Зазначала, що така поведінка кривдника викликає у неї побоювання за свою безпеку та безпеку її дітей. На підставу для задоволення вимог заяви посилалася на те, що за вказаними фактами Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінальних провадженнях, перші два провадження об`єднання Київською місцевою прокуратурою №4 в одне провадження за №000160 від 09.08.2017 року, відомості щодо третього кримінального провадження внесені в ЄРДР за №002435.

Відмовляючи в задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існував спір щодо усунення батькові перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення порядку та способу спілкування з дітьми, їх виховання. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 18 січня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково , визначено йому часи та спосіб спілкування з дітьми ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки права батька на спілкування з дітьми порушені. Беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявниця до суду не надала, а тому підстав вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявниці та малолітніх дітей у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису немає.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права, з наступних підстав.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Згідно вимог ч.3 ст. 3 цього Закону, дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 вчиняв щодо неї та дітейпсихологічне, економічне та фізичне насильство, з приводу чого вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

На підтвердження вказаних у заяві обставин ОСОБА_1 надала суду першої інстанції наступні докази.

Лист від 23.05.2018 року Київської місцевої прокуратури №4 в якому прокуратура повідомила ОСОБА_2 про те, що її звернення щодо стану досудового слідства в кримінальних провадженнях №40011916 від 27.08.2018 року, №0000160 від 09.08.2017 року, вчинення слідчих дій та прийняття процесуальних рішень, розглянуто Київською місцевою прокуратурою №4. Також повідомлено, що прокурором в кримінальному провадженні відновлено досудове розслідування в кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за заявами ОСОБА_1 . Крім того, матеріали проваджень об`єднано в одне провадження та направлено до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві з вказівками прокурора для подальшого здійснення досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні №0000160 від 09.08.2017 року. (а.с.19)

Лист Київської місцевої прокуратури №4 від 20.02.2019 року №39-42/2619 з якого вбачається, що заяву ОСОБА_1 від 18.02.2019 року про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.1 ст. 164 КК України розглянуто. Повідомлено заявницю про те, що прокурором 20.02.2018 року внесено відомості до ЄРДР за №0000026 за ч.1 ст. 164 КК України (ухилення від сплати аліментів), та разом з матеріалами направлено до Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві для організації проведення досудового розслідування. (а.с.20)

Також в матеріалах справи міститься клопотання ОСОБА_1 від 26.03.2019 року, подане до Київської місцевої прокуратури №4, в якому остання зазначила, що у провадженні Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві знаходиться справа та проводиться досудове розслідування в кримінальному (об`єднаному) провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000160 від 09.08.2017 року за ознаками складу кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.125 КК України. 23.03.2019 року на неї знову напав колишній чоловік, наніс тілесні ушкодження. Кримінальне провадження внесено до ЄРДР за №0002435. У зв`язку з вищезазначеним, просила об`єднати кримінальні провадження в одне та перекваліфікувати кримінальні провадження за ч.1 ст.125 КК України на ст. 126-1 (домашнє насильство) КК України, враховуючи те, що перші два епізоди були за час офіційного перебування потерпілої особи зі злочинцем в шлюбі, а третій епізод - між колишнім подружжям; також враховуючи, що всі три епізоди/події відбувалися на очах/в присутності малолітніх доньок та неповнолітнього сина, а також враховуючи, що 20.02.2018 року прокурором внесено відомості до ЄРДР за №0000026 за ч.1 ст. 164 КК України. (а.с.23)

Аналізуючи вказані докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вказані відповіді прокуратури не підтверджують викладені в заяві обставини, так як в них відсутні відомості про встановлення органами досудового розслідування факту вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявниці та неповнолітніх дітей.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, так як у вище зазначених відповідях прокуратури міститься лише інформація щодо стану досудових розслідувань у кримінальних провадженнях, зареєстрованих у ЄРДР за заявами ОСОБА_1 . У вказаних листах відсутня інформація про притягнення ОСОБА_2 за вказаними заявами його дружини до будь-якого виду юридичної відповідальності. Наявність кримінальних проваджень, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за зверненнями заявника, не є доказом вини ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, а тому відхиляє доводи апелянта в цій частині.

З наданого в якості доказу висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи №147 від 12 квітня 2018 року, складеного за замовленням ОСОБА_1 , в якому обставини справи викладені зі слів замовника, вбачається, що при проведенні судово-медичного обстеження ОСОБА_1 виявлені ушкодження: синці у підключичній ділянці зліва, на лівій молочній залозі у верхньому сегменті, на задній поверхні правого стегна у лівій третині, на задній поверхні лівої гомілки у середній третині; садна - на тильній поверхні лівої кисті в проекції проксимальної третини 1-ї п`ясної кістки, 1-го п`ясно-фалангового суглобу, в проекції дистальної фаланги 1-го пальця у основи нігтьового ложа, на тильній поверхні правої кисті в проекції 3-го між пальцевого проміжку. Характер та морфологічні властивості, виявлених ушкоджень, свідчать про те, що вони утворилися від дії тупого (тупих) предмету (предметів), за давністю можуть відповідати вказаному терміну, тобто 02.08.2017 року, не були небезпечними для життя та відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я). (а.с.16-18)

Вказаний висновок спеціаліста не містить встановленого експертом факту нанесення тілесних ушкоджень заявниці саме заінтересованою особою ОСОБА_2 , а викладені в ньому відомості вказані лише з її слів.

Сама резолютивна частина висновку відомостей щодо підтвердження факту домашнього насильства над заявницею не містить, особу ймовірного кривдника не встановлює.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що сам факт неодноразового звернення ОСОБА_1 до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного, економічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї чи дітей домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що докази наявні в матеріалах справи є достатніми для задоволення вимог заяви не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Не знайшли свого підтвердження й ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Оскільки ОСОБА_1 не надала суду беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», й судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_1 та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно визначив суть спірних правовідносин та предмет доказування, оскільки предметом даної справи є не визначення порядку спілкування ОСОБА_2 з дітьми, а вчинення ним домашнього насильства та видача йому обмежувального припису, з огляду на наступне.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, дав їм належну правову оцінку, вірно встановив характер правовідносин, що склались між сторонами та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права.

Посилання суду першої інстанції в рішенні на наявність судового рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2019 року, яким визначено ОСОБА_2 способи участі у спілкуванні та вихованні дітей та встановлено взаємовідносини між батьками та дітьми, здійснено судом в порядку дослідження наданих доказів та встановлення обставин справ. Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, суд обгрунтовував свої висновки відсутністю беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 та наявності ризиків настання тяжких наслідків для заявниці та дітей.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що з оскаржуваного рішення суду не вбачається вирішення судом питань щодо того, чи буде таке втручання з видачі обмежувального припису відповідати закону?; чи буде воно переслідувати мету?; чи є таке втручання пропорційним?, оскільки такі питання підлягали б вирішенню судом в разі доведеності вимог заяви про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства та наявності підстав для видачі обмежувального припису. Відмова суду в задоволенні заяви ОСОБА_2 обгрунтована саме відсутністю доказів вчинення ОСОБА_2 такого насильства стосовно заявниці та дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив строки розгляду заяви про видачу обмежувального припису, оскільки оскаржуване рішення ухвалене лише через 10 днів з дня подання заяви, не спростовують висновків суду першої інстанції та не є окремою підставою для його скасування.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції, який, в свою чергу, дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: