Дата документу 06.03.2019 Справа № 320/7414/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/886/19 Головуючий у 1-й інстанції: Бахаєв І.М.
Є.У.№ 320/7414/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну місця проживання дитини, за участю третіх осіб органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області, органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом. Зазначав, що з січня 1993 по вересень 2015 сторони перебували у шлюбі, мають малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.04.2016 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.04.2016 року, місце проживання доньки визначено разом із матір'ю. З часу ухвалення судового рішення змінилися обставини, які мають істотне значення для встановлення місця проживання дитини. Мати дитини офіційно не працює, не піклується про неї, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, внаслідок чого донька не бажає спілкуватися та проживати з матір'ю. Позивач має можливість в повному обсязі забезпечити гармонійний розвиток особистості дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Посилаючись на вказані обставини, просив суд змінити місце проживання дитини та визначити його разом із батьком.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 листопада 2018 року позов задоволено. Змінено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, 23.04.2010р.н., встановлене судовим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.04.2016, визначене місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, незважаючи на принцип Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини), яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення керується пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яким передбачено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітньої доньки сторін разом з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спір між батьками щодо місяця проживання їх доньки вирішено судом ще у квітні 2016. До теперішнього часу рішення суду не виконано, донька так і залишилася проживати з батьком, який перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною і налагодженні з нею нормальних стосунків. На думку відповідачки, суд переглянув раніше ухвалене судове рішення у спосіб, не передбачений законом. Вказує, що судом першої інстанції порушено Декларацію прав дитини, якою передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і відповідає інтересам малолітньої дитини.

Органи опіки і піклування у своєму відзиві на апеляційну скаргу вважають рішення суду першої інстанції таким, що відповідає інтересам малолітньої дитини.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що сторони з січня 1993 по вересень 2015 перебували у шлюбі, є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-9).

Після розірвання шлюбу сторін до серпня 2015 дитина проживала разом з матірю в місті Мелітополі, а з серпня 2015 почала проживати з батьком в селі Костянтинівка, Мелітопольського району, Запорізької області. Спір щодо місця проживання малолітньої дитини виник між сторонами у вересні 2015 року, після того, як ОСОБА_4 виявила бажання забрати дитину на постійне місце проживання до м. Мелітополя. Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері сторони не досягли, у звязку із чим спір про визначення місця проживання малолітньої дитини був вирішений Мелітопольським міськрайонним судом, який рішенням від 11 квітня 2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 16 червня 2016, визначив місце проживання дитини разом з матірю (а.с.10-11).

Після вирішення спору судом дитини фактично залишилася проживати разом із батьком, категорично заперечувала проти переїзду до матері.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд керувався тим, що і позивач, і відповідачка мають позитивні характеристики, на обліку у психіатра і лікаря нарколога не перебувають.

Позивач працює на постійній основі в ТОВ «Мелітопольський авто гідроагрегат» слюсарем механоскладальних робіт, має постійний заробіток, за місцем роботи і місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 117-119).

У червні 2016 службою у справах дітей Мелітопольської міської ради проводилися профілактичні заходи, в ході яких була відвідана родина ОСОБА_3, в якій проживає малолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. В ході перевірки умов проживання дитини встановлено, що дитина проживає за батьком з серпня 2015 року, за весь час мати відвідувала дитину двічі 26.12.2015 року та 23.04.2016 року, не було матері на випускному дитини у дошкільному навчальному закладі, мати не допомагає утримувати дитину, не цікавиться станом її здоровя, фізичним та духовним розвитком дитини (а.с.17).

ОСОБА_4 працює в ФОП ОСОБА_6 з 07.08.2018 року продавцем-консультантом, середня заробітна плата складає 3723 грн. 00 коп.( а.с.5).

Обстеження умов проживання відповідачки за адресою: АДРЕСА_1, проведеним спеціалістами ССД на підставі ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.04.2018 року встановлено, що житло розміщено на 5 поверсі 5 поверхового будинку, складається з 1 житлової кімнати, кухні, санвузол, коридору. Умови проживання задовільні: упорядкована квартира, є необхідні меблі та сучасна електротехніка. В кімнатах чисто прибрано. Для виховання та розвитку створені такі умови: кутовий диван-ліжко, шафа для одягу, компютерній стіл, стілець, постільна білизна, речі гігієни. Вказана квартира належить брату ОСОБА_4 ОСОБА_7, за вказаною адресою проживає ОСОБА_4, є зареєстрованою ОСОБА_5, однак за вказаною адресою не проживає. ( а.с.4).

Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 від 03.08.2018 його сімя проживає у приватному будинку, який складається із 5 кімнат. Будинок обладнаний побутовою технікою (холодильник, телевізор, компютер), водопостачання та санвузол у приміщенні. В помешканні чисто. Ведеться підсобне господарство, теплиці, город. Для виховання дівчинки створені такі умови: окрема кімната, в якій є ліжко, місце для підготовки до уроків, багато книжок, іграшок, компютер, шафа з одягом, постільна білизна. В будинку проживає ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 бабуся дівчинки, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 рідна тітка, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 її син, а також позивач і донька ОСОБА_5. Стосунки в сімї доброзичливі, побудовані на повазі та взаєморозумінні. В помешканні створені всі необхідні умови для розвитку та проживання дитини. Між батьком ьа дівчинкою існує тісний емоційний зв'язок (т.2, а.с.90).

Із довідки дошкільного навчального закладу «Теремок» від 20.04.2016 року № 19 вбачається, що за час перебування ОСОБА_5 у ДНЗ «Теремок» її мати ОСОБА_4 жодного разу не приходила до ДНЗ, не була присутня на дитячих святах, батьківських зборах, не зверталась до вихователів дитячого садка з проханням поспілкуватись з донькою, умовами перебування дитини в ДНЗ, станом розвитку ОСОБА_5 не цікавилась. Про ОСОБА_5 піклується її батько ОСОБА_3, який приймає активну участь в життєдіяльності ДНЗ, музично-розважальних та спортивних заходах. Дитина завжди охайна та сучасно одягнена (а.с. 104).

Згідно із характеристикою, наданою ПП «Дитячий заклад оздоровлення та відпочинку «Чайка», ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 з 25.06.2017 по 13.07.2017 відпочивала у дитячому закладі оздоровлення та відпочинку «Чайка», розташованому в с. Степок, селище Кирилівка, Запорізької області. Протягом цього часу зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, слухняна дитина. Приймала активну участь у всіх загально табірних заходах, спілкування з однолітками було відкритим. До виконання громадських доручень ставиться дуже сумлінно. Постійно брала активну участь у громадському житті табору та загону, у культмасових заходах, у спортивному житті загону. Має творчий потенціал, танцює, приймала активну участь у театральних постановах, святах. Була нагороджена грамотою. Протягом зміни дитину постійно відвідував батько. Кожен день в телефонному режимі спілкувалась з батьком, який декілька разів на день цікавився як проходить її день, чим займалась (а.с.105-106).

Відповідно до характеристики, наданої Костянтинівським ліцеєм «Ерудит» Мелітопольської районної ради від 14.02.2017 року, ОСОБА_5 вступила до 1 класу в 2016 році. На уроках працювала активно, з бажанням, мова достатньої розвинена, володіє основними культурно-гігієнічними навичками. Має первинні уявлення про себе, сім'ю, суспільство. За результатами діагностики можна стверджувати, що дитина має тісний емоційний зв'язок з батьком. Зі свого боку батько з високою відповідальністю ставиться до навчання і виховання дитини. Він завжди цікавиться навчанням доньки, піклується про зовнішній вигляд дитини, відвідує батьківські збори. Батько спільно з дитиною проводить свята, відвідує виховні заходи у школі, привчає дитину до трудової діяльності. Софія має обовязки в родині в межах свого віку, може прибирати ліжко, поскладати іграшки, зібрати портфель до школи, допомагає бабусі доглядати за квітами. Мати дівчинки не проживає з родиною. При згадуванні про неї дівчинка проявляє тривогу. Мама почала відвідувати доньку у школі з листопада 2016 року. Зустрічі відбуваються у присутності психолога або класного керівника. Дівчинка спочатку неохоче спілкувалась з мамою, вела себе стримано, без емоційно. Протягом місяця мати стала частіше відвідувати ОСОБА_5, по декілька разів на тиждень і дівчинка вже спокійно реагувала на зустрічі з нею. Але в грудні-січні мати знов рідко стала приїжджати до ОСОБА_5, пояснюючи, що вона не може відвідувати доньку з поважних причин. Останній раз приїжджала 27 січня 2017 зі своїм старшим сином, але ОСОБА_5 не захотіла спілкуватись ні з мамою ні з братом і знаходилась у тривожному та напруженому стані після зустрічі з ними (а.с.108-110).

Опитана в судовому засіданні 16.04.2018 малолітня ОСОБА_5 суду пояснила, що зараз вона проживає з батьком, який добре до неї ставиться, і хоче залишитися з ним. Про маму в неї не залишилося яскравих спогадів і вона не хоче до неї повертатися.

Висновком органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації від 16.03.2017 року № 01-24/272 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком (а.с.62).

На підставі зібраних у справі доказів суд вважав установленим, що після визначення судовим рішенням у червні 2016 року місця проживання дитини з матірю, дівчинка фактично залишилася проживати разом з батьком, з яким у неї склався тісний емоційний звязок, категорично заперечувала проти переїзду до матері, залишення дитини під опікою батька буде відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції, надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; за межами шкільного навчання дитина відвідує гуртки, приймає участь у міжнародному природничому інтерактивному конкурсі «колосок весняний», міжнародному математичному конкурсі «кенгуру»; батько вчить з дитиною уроки; на час розгляду справи дитина надає більшої прихильності батькові; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. За бажанням малолітньої Софійки батько не заперечує щодо дівчинки спілкування з матір'ю.

Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення убачається, що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст.89 ЦПК, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції порушені вимоги Декларації прав дитини є неспроможними.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «ОСОБА_11 проти України», заява № 21722/11).

Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Принцип правової визначеності, на думку ЄСПЛ, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії», заява № 76943/11). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С.В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «ОСОБА_12 Прада проти Іспанії», заява № 42750/09).

У справі, що розглядається, суд першої інстанції керувалися тим, що, незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітнього дитини, з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини.

Натомість у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю.

Подібні висновки про обов'язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17.

Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов'язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір'ю, крім випадків, коли є виняткові обставини.

У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що підстав для зміни місця проживання дитини у суду не було і що суд переглянув раніше ухвалене рішення у спосіб, не передбачений законом, є безпідставними.

Суд першої інстанції з урахуванням якнайкращих інтересів дитини встановив, що протягом трьох років після судового визначення місця проживання малолітньої дитини з матірю, дитина фактично залишилася проживати з батьком і бабусею, де також мешкає її рідна тітка з маленьким сином. Для дитини створені всі умови для гармонійного і повноцінного розвитку, вона має тісний емоційний зв'язок із батьком. Дівчинка категорично відмовилася переїжджати до матері, ставиться до неї насторожено, з матірю в неї не повязано ніяких теплих і приємних спогадів.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 листопада 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено і підписано 07 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: