Справа № 175/2942/18-ц
Провадження № 2/175/931/18
У Х В А Л А

06 червня 2019 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.,

за участю секретаря Лукієнко В.Г.,

розглянувши у судовому засіданні в смт. Слобожанське клопотання відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження по цивільній справі за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до Троїцького ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування витрат пов`язаних з утриманням підчас навчання,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Дніпропетровського районного суду знаходиться вищевказана цивільна справа за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування витрат пов`язаних з утриманням підчас навчання.

04 квітня 2019 року до суду надійшло клопотання Троїцького А.Є. про закриття провадження по справі в порядку п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з клопотанням про закриття провадження по справі, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 4 КАС України, визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв?язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв?язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв?язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Так, судом встановлено, що між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ, з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_1 , з іншої сторони, укладено Договір про підготовку фахівця у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ від 10 серпня 2009 року, предметом якого є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікованого рівня за спеціальністю бакалавр правознавства (навчання) в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ (а.с.15). Відповідач закінчив навчання, отримав диплом фахівця і в подальшому закінчив магістратуру ДДУВС. Згідно наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 16.04.2018 року №105 о/с відповідач був звільнений за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням). Судом встановлено, що підставою звернення до суду стало не відшкодування ОСОБА_1 витрат пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі. Станом на день подання позову, між сторонами припинені публічні правовідносини.

За правилами цивільного судочинства розглядаються спори щодо договорів та інших правочинів, укладених відповідно до норм ЦК України, інших актів цивільного законодавства, оскільки вони відрізняються від адміністративних договорів, спори щодо яких розглядаються адміністративними судами, тим, що згідно зі ст. 3 КАС України адміністративний договір - це дво- або багатостороння угода, зміст якої становлять права та обов`язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень, який є однією зі сторін угоди. Для таких спорів характерна наявність відносин влади і підпорядкування, а для правочинів, укладених згідно із цивільним законодавством за участю суб`єкта владних повноважень, відносини ґрунтуються на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі, підпорядкованому Міністерству внутрішніх справ України, яке у даних правовідносинах не є суб`єктом владних повноважень, а тому даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року по справі №206/5454/15-ц, ухвалі Вищого адміністративного суду України від 23.02.2016 року (справа №К/800/51802/15) та постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №461/5577/15-ц (провадження № 14-18цс18).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду, термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом. Тобто, суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ, звертаючись до суду із позовом, посилався на те, що ОСОБА_1 порушила умови цивільно-правової угоди та має у зв`язку з цим відшкодувати витрати, понесені позивачем. При цьому спір не стосується проходження ОСОБА_1 публічної служби в органах внутрішніх справ України.

Враховуючи викладене, позов про відшкодування витрат на навчання відповідача у вищому навчальному закладі внутрішніх справ України підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що клопотання відповідача про закриття провадження є безпідставним та не ґрунтується на нормі закону.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 19, 255 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження по цивільній справі за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування витрат пов`язаних з утриманням підчас навчання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя : Озерянська Ж.М.