Постанова

Іменем України

04 червня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/8159/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів - Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Рокитнянського районного суду Київської області

в складі судді Литвина О.В.

від 25 березня 2019 року

у справі №375/2090/18 Рокитнянського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Маківська сільська рада Рокитнянського району Київської області,

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, та виселення,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що між ним та відповідачкою в 2004 році розірвано шлюб, після чого остання продовжує проживати в належному йому на праві власності будинку, чим порушує право власника на користування та розпорядження будинком, звернувся до суду з позовом, в якому, з підстав передбачених ст. 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , та зобов`язати виселитися з будинку.

Відповідач позов не визнала та суду пояснила, що вона стала проживати у будинку позивача з часу одруження у 2001 році. Вони вели спільне господарство, допоки у 2004 році вона не змушена була залишити чоловіка та поїхати на проживання до своєї матері у Волинську області. За час проживання у матері між ними було розірвано шлюб. Разом з тим, позивач у 2005 році приїхав та впросив її повернутися до нього і вона погодилася. Проте, це тривало недовго і вона знову змушена було залишити його та переїхала до Миронівського району Київської області, де в одному із сіл вона знайшла роботу і їй із сином надали житло. Проте, позивач знову приїхав та вмовив її повернутися і вона знову погодилася, сподіваючись зберегти сім'ю. Після повернення сімейні стосунки між ними тривали недовго і відповідач знову став погано відноситися до неї і навіть застосував щодо неї фізичну силу. Посилаючись на те, що у спірний будинок вона вселилася разом з неповнолітнім сином на законних підставах на прохання позивача, іншого житла вона не має, просила у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 25 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як на підставу скасування рішення суду вказував, що відповідачка не має права користуватися будинком, оскільки не є членом сім'ї власника будинку, незважаючи на те, що вселилася в будинок на законних підставах.

Також, вказував, що неодноразово просив відповідачку виселитися в добровільному порядку, однак остання відмовляється, що призводить до порушення його права розпоряджатися та користуватися своєю власністю.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 25 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачка подала відзив.

Посилаючись на те, що вона проживає у будинку як колишній член сім'ї власника, будь-якої угоди на право користування будинком з позивачем не укладала, вважала, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для її виселення.

Третя особа своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_3. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення без змін.

Третя особа, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила, причини неявки суду не повдіомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважажє за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено та визнано сторонами у справі, що з 22.03.1997 будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1

У2001 відповідачка поселилася у вказаному будинку та стала проживати в ньому постійно як член сім`ї власника.

У 2004 стосунки між учасниками справи погіршилися і відповідачка переїхала проживати до своїх батьків в с.Чорниж Маневицького району Волинської області, в період проживання в якому, а саме 16.11.2004 шлюб між ними було розірвано.

У червні 2005 позивач умовив відповідачку повернутися проживати разом однією сім`єю за місцем його проживання в с. Петрівське ( с . Нова Маківка) Рокитнянського району Київської області і на що та погодилася і вони знову стали проживати разом без реєстрації шлюбу, ведучи спільний бюджет та господарство. Разом з ними проживав і їх малолітній син.

З часом стосунки між сторонами спору знову стали погіршуватися, наслідком чого став переїзд відповідачки на проживання до одного з населених пунктів Миронівського району Київської області, де вона працевлаштувалася і де за місцем роботи їй з малолітнім сином було надано житлом.

Разом з тим, через невелекий проміжок часу, позивач знову умовив відповідачку повернутися проживати з ним у с. Петрівське Рокитнянського району Київської області і де вони стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведучи спільне господарство та бюджет, разом виховуючи та утримуючи свого малолітнього сина.

Більше відповідачка не залишала цього будинку та проживає в ньому до цього часу. Позаяк, з часом сторони припинили вести спільне господарство та бюджет. При цьому, витрати по утриманню будинку несе позивач, а відповідач, ведучи окремо господарство та бюджет, проживає у ньому з сином та позивачем.

Суд встановивши, що між сторанами виникли правовідносини щодо користування житлом, що належдить позивачу на праві власності, розглянувши спір з підстав, які заявлено позивачем, дійшов вірного висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що при вселенні у житловий будинок між позивачем та відповідачкою не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, як користування на правах члена сім`ї.

Апеляційна скарга не містить доводів, що висновок суду про вселення відповідачки у належний на праві власності позивачу будинок у якості члена сім'ї не відповідає обставинам справи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування належним йому на праві власності житловим будинком, позивач посилається як на правову підставу такої своєї вимоги на положення ст. 391 ЦК України.

Суд надавши аналіз положенням ст. 383, 391 ЦК України та ст. 150, 156 ЖК України дійшов вірного висновку, що заявлений позивачем позов з цих підстав задоволенню не підлягає, оскільки обґрунтовуючи позов позивач посилався на те, що позивачка вселилася у житлове приміщення у якості члена сім`ї і продовжує проживати у будинку після розірвання шлюбу.

Однак припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР.

Оскільки позовна заява не містить обґрунтувань не проживання відповідачки у будинку позивача без поважних причин понад року і такі обставини не доводилися в суді першої інстанції, відсутні правові підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, належним позивачу на праві власності.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідивши докази наявні у справі, встановивши фактичні обставини, дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для виселення відповідачки та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки остання вселилася до будинку за згодою власника.

Доводи апеляційної скарги, що проживання відповідачки порушує право власника на користування та розпорядження житловим будинком є безпідставними та не підтверджені належними доказами.

Посилання в апеляційній скарзі, що наведені в позовній заяві обставини повністю узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №357/7940/16-ц (провадження №61-25704св18) та постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №734/387/15-ц, які не враховані судом, також не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки обставини у справах, що переглядалися в порядку касаційного провадження не є тотожніми з обставинами у справі, що переглядається апеляційним судом.

В цілому доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 25 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 05 червня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай