ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2019 року м. Харків

Справа № 630/175/18

Провадження № 22-ц/818/258/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Коваленко І.П.., Пилипчук Н.П.

секретаря Кучер Ю.Ю.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_2,

Відповідчі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

Треті особи: Відділ з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області,

Особа, що звернулася з апеляційною скаргою: Служба у справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу Служби у справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 31 травня 2018 року, ухвалене суддею Малихіним О.О.,

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, треті особи: Відділ з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_2.

Позов мотивований тим, що позивач є власницею будинку АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12.11.2003 №1/254 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Зазначає, що з 2007 року відповідачі у спірному будинку не проживають у зв'язку з вибуттям на постійне місце проживання до АР Крим, що підтверджується актом голови квартального комітету №52, копією паспорта ОСОБА_4 та можуть підтвердити свідки.

Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 31 травня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_4 як член сім'ї власника ОСОБА_2 мала право на проживання в спірному житловому будинку, але не проживає в ньому без поважних причин з 2007 року, тобто більше року, а тому суд вважає, що вона втратила право користування житловою площею в спірному житловому будинку. Малолітній ОСОБА_3 зареєстрований в житловому будинку позивача з 07 жовтня 2015 року, але з 30 жовтня 2015 року переїхав проживати разом з матір'ю до с. Нижнєгорський Нижнєгорського району АР Крим. На той час дитині ще не виповнилось десяти років, тому визначення його місця проживання разом з матір'ю в с. Нижнєгорський відбулось за згодою обох батьків, що підтвердив ОСОБА_5, батько малолітнього ОСОБА_3 В зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 самостійно визначила для себе та свого сина інше місце проживання, ніж житловий будинок позивача, суд приходить до висновку, що вони добровільно відмовились від свого права на проживання в будинку ОСОБА_2

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції Служба у справах дітей виконкому Люботинської міської ради Харківської області, яка не була залучена до участі у справі, звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання неповнолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним будинком та ухвалити нове рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що обставини справи встановлені не у повному обсязі, оскільки відповідно до судової практики неповнолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання. Судом не взято до уваги факт перебування ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території та його неможливість реалізувати право користування житлом, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, з поважних причин, у зв'язку з переїздом одного з батьків, що не може бути підставою позбавлення відповідача ОСОБА_3 права користування житлом.

Зазначає, що судом узято до уваги документи, зокрема, свідоцтво про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 від 13 грудня 2017 року, що видане УФМС по Республіці Крим і м. Севастополь в Нижнєгорському р-ні, які не відповідають вимогам Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а отже видане незаконним органом, видані акти якого є недійсними та не створюють будь-яких правових наслідків.

Вказує, що необхідність подачі апеляційної скарги зумовило звернення Харківської місцевої прокуратури №6 та неможливість виконати вказане Органом опіки та піклування Люботинської міськради Харківської області у зв'язку з пропуском строку, через що Служба у справах дітей виконкому Люботинської міськради Харківської області вступає у справу на підставі ст.362 ЦПК України як особа, що не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи та обов'язки.

У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Люботинської міської ради просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції оскаржене лише в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому в іншій частині рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Судовим розглядом встановлено, позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 12 листопада 2003 року, та зареєстрованим в КП «Люботинське БТІ» 18 листопада 2003 року за реєстр. № 65. На момент звернення позивача ОСОБА_2 до суду з даним позовом належність їй на праві власності вказаного житлового будинку також підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно від 15 березня 2018 року.

Згідно з довідкою № 03-10/1162, виданою 07 березня 2018 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області, до складу сім'ї позивача входять наступні особи: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, невістка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та онук ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. Та обставина, що малолітній ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 і ОСОБА_4, підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2, виданим 16 травня 2007 року відділом РАЦС Люботинського міського управління юстиції Харківської області.

Як вбачається з будинкової книги для прописки громадян, до якої внесені відомості про громадян, що проживають в АДРЕСА_2, відповідач ОСОБА_4 зареєстрована в спірному будинку з 14 листопада 2006 року, а відповідач ОСОБА_3 - з 07 жовтня 2015 року.

Той факт, що відповідач ОСОБА_4 разом з малолітнім сином, ОСОБА_3 в спірному житловому будинку не проживають, підтверджується актом комісії квартального комітету № 52 від 30 березня 2018 року за місцем знаходження будинку, засвідченого 30 березня 2018 року відділом забезпечення діяльності виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області.

Згідно з відповіддю Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області від 04 травня 2018 року, будь-яких звернень з приводу конфліктних ситуацій з боку ОСОБА_4 та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2, до відділення поліції за період з 2007 року по 30 березня 2018 року не надходило.

З відповіді адміністрації КП «Люботинська центральна міська лікарня» вбачається, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстровані АДРЕСА_2, в період з 2007 року по 30 березня 2018 року на стаціонарному лікуванні не перебували, амбулаторна картка ОСОБА_3 в поліклініці відсутня. ОСОБА_4 за медичною допомогою амбулаторно зверталась 20.03.2007 та 02.07.2007, про що є відповідні записи в амбулаторній картці.

На підтвердження тієї обставини, що відповідачі з жовтня 2015 року постійно проживають на території АР Крим, позивач ОСОБА_2 надала суду копію паспорту Російської Федерації № НОМЕР_1 від 04 грудня 2017 року на ім'я ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки с. Нижнєгорський Нижнєгорського району АР Крим, в якому вказана адреса постійного проживання: АДРЕСА_1; а також свідоцтво НОМЕР_3 від 13 грудня 2017 року про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. Люботин Харківської області, за адресою: АДРЕСА_1. Обидва документи видані органом УФМС Росії по Республіці Крим і м. Севастополь в Нижнєгорському районі.

У висновку № 03-36/1904 від 30 травня 2018 року виконавчий комітет Люботинської міської ради зазначив, що орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення малолітнього ОСОБА_3 права користування житловий будинком позивача, оскільки це не відповідає інтересам малолітнього. Крім того, не бере до уваги свідоцтво про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 від 13.12.2017 №2455, адже вважає його недійсним та таким, що не створює правових наслідків.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрований за місцем реєстрації і проживання свого батька - ОСОБА_5, який є членом сім'ї власника житла. Згідно запису у домовій книзі для прописки громадян, проживаючих у АДРЕСА_2 ОСОБА_3 був «зареєстрований до батька ОСОБА_4» (а.с.24).

При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюється також цивільним законодавством.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житловим відповідно до закону.

Аналогічні положення містить також стаття 156 ЖК Української РСР, яка передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Неповнолітній ОСОБА_3 набув право користування спірним будинком як член сім'ї власника відповідно до статей 29, 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право до поки є членом сім'ї власника квартири, незалежно від того.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

Згідно із Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Слід зазначити, що через свій вік ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним позивачу майном.

Проживаючи в спірному будинку з батьками, ОСОБА_3 набув права користування цим житлом як член сім'ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу реєстрації та проживання його батька.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд, на підставі доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов неправильного висновку про наявність підстав для визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, заявлених позивачем, оскільки малолітній як член сім'ї власника квартири набув право користування нею, і таке право не втратив за обставинами справи.

Частиною першою статті 376 ЦПК України передбачено, що неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Служби у справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області - задовольнити.

Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 31 травня 2018 року - в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді І.П.Коваленко

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови складено 5 березня 2019 року