ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/874/19 Номер провадження 22-ц/814/1550/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Одринської Т.В.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

представник заявника ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - адвоката Кузьмич Наталії Олександрівни

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2019 року, ухвалене суддею Іващенком Ю.А., повний текст рішення складено - 25 березня 2019 року

у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_5 , Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_6 , про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися в суд з заявою про видачу обмежувального припису.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 у селі Оріхівка Лубенського району Полтавської області з 1996 року по даний час. У них є спільні повнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Увесь цей час вони проживали у будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. ОСОБА_5 за даною адресою не зареєстрований. На протязі всього спільного проживання у заявниці та її дітей були складні стосунки із батьком та співмешканцем ОСОБА_5 Останній часто зловживав спиртними напоями, вчиняв сварки, які закінчувались бійками, образами, нецензурними лайками. Ображав та принижував свою фактичну дружину та дітей. Останнім часом стосунки між ними значно погіршились, ОСОБА_5 дуже став зловживати спиртними напоями і на підґрунті цього, починаючи на протязі двох останніх років, спільне проживання стало нестерпним. Він систематично знущався над ОСОБА_1 , ображав непристойними словами, діями, наносив побої, залякував розправою щодо неї та дітей, вступав у бійку із сином ОСОБА_4 З цієї причини заявниця змушена була змінити місце роботи, виїхати до Києва, де вимушена шукати тимчасові підробітки для того, щоб якось прожити, оскільки має допомагати доньці, яка на даний час навчається у Кременчуцькому педагогічному коледжі. Перетяка Б.М. також змушений був шукати роботу у іншому місті. Донька боїться приїздити додому. З питання захисту на протязі 2016-2019 р.р. вони безліч разів зверталися до Лубенського відділу поліції, але ніякого захисту від представників правоохоронних органів не отримали, декілька разів кривдник притягувався до адміністративної відповідальності, у решті разів відбувався тільки попередженням. Тільки у 2019 році вони двічі зверталися до представників відділу поліції, але кривдник заперечує свої дії, коли поліція від`їжджає все розпочинається спочатку. 12.09.2016 року було відкрито кримінальне провадження №0001648 за ч. 1 ст. 125 КК України щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 ОСОБА_5 , але оскільки спричинення тілесних ушкоджень заявниці саме ОСОБА_5 не було доведено показами свідків кримінальне провадження закрито (ч. 1 ст. 284 КПК України). Всі такі дії кривдника, внаслідок вчинення ОСОБА_5 домашнього насильства щодо членів сім`ї, створюють для сім`ї постійне відчуття страху, невпевненості у майбутньому, небажання даних зустрічей, відчуття фізичного болю та психологічного болю в душі. Вони не можуть вільно користуватися своєю власністю, спокійно жити вдома. Заявники ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просили суд ухвалити рішення, яким встановити ОСОБА_5 обмежувальний припис терміном на 6 (шість) місяців шляхом:

-заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборони наближатись на відстань 500 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до адреси: АДРЕСА_1 ;

-усунення перешкод у користуванні майном, що є особистою приватною власністю постраждалої особи ОСОБА_1 , а саме: житловим будинком з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборони особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 якщо вони за власним бажанням перебувають у місці невідомому ОСОБА_5 , переслідувати їх та у будь-який спосіб спілкуватись з ними;

-заборони вести листування, телефонні переговори, СМС та іншу переписку за допомогою стільникового зв`язку з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , заінтересованої особи: ОСОБА_5 , Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_6 про видачу обмежувального припису - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КпАП України не притягувався. До кримінальної чи будь-якого іншого виду відповідальності за вчинення домашнього насильства ОСОБА_5 також не притягувався. Заявниками не надано суду належних та допустимих доказів застосування щодо них з боку ОСОБА_5 домашнього насильства, а тому заява задоволенню не підлягає. Сам по собі факт конфлікту між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , наявність якого не заперечували і учасники справи, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису відносно одного із учасників конфлікту. При цьому сам факт застосування домашнього насильства має доводитися не в межах цивільної справи з розгляду заяви про видачу обмежувального припису з огляду, зокрема, на строки її розгляду. У даній справі до суду мають бути надані докази, які підтверджують факт вчинення певною особою домашнього насильства, чого не було зроблено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - адвокат Кузьмич Н.О. просить скасувати рішення суду підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, недостатнього дослідження обставин справи, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про видачу обмежувального припису у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідно до висновку Лубенського відділу поліції від 07.09.2018 р. у результаті звернення ОСОБА_1 13.04.2018 року до відділу поліції по даному факту відносно ОСОБА_5 складено адміністративний протокол саме за ст. 173-2 ч.1 КУпАП; у висновку Лубенського відділу поліції від 28.01.2019 року у результаті звернення ОСОБА_1 щодо вчинення ОСОБА_5 сімейної сварки, що супроводжувалась погрозами фізичної розправи відносно заявниці також зазначено, що в діях ОСОБА_5 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. На підставі постанови Лубенського міськрайонного суду від 18.04.2018 року справа № 539/1081/18 провадження № 3/539/355/2018 р. ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч.1 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. на користь держави. Відповідно до повідомлення Лубенського відділу поліції, наданого на запит заявниці ОСОБА_1 , з 17.04.2018 року громадянин ОСОБА_5 перебуває на обліку Лубенського ВП, як особа схильна до вчинення насильства в сім`ї.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1996 року.

Від фактичних шлюбних відносин вони мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - заявник по справі, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).

На даний момент заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 мешкають окремо від ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та проживання виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області №6-431 від 15.05.2018 року (а.с. 14).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 15.10.2008 року заявнику ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15,16).

ОСОБА_5 на даний час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та проживання виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області №6-432 від 15.05.2018 року (а.с. 13).

Відповідно характеристики Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області №6-897 від 30.07.2018 року ОСОБА_5 неодноразово відбував покарання у вигляді громадських робіт, надходили скарги від ОСОБА_1 відносно зловживання алкоголем та погрози (а.с. 11).

Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_5 , заявники обґрунтовували заявлені вимоги тим, що останній застосовував до них психологічне насильство, шляхом систематичних словесних образ із застосуванням нецензурних слів, приниження, погроз, залякування та фізичне насильство.

На підтвердження фактів викладених у заяві, заявники посилаються на те, що вони неодноразово на протязі 2016-2019 р.р. зверталися із заявами до Лубенського відділу поліції ГУНП в Полтавській області.

Згідно висновків про результати розгляду звернення ОСОБА_1 . Лубенським ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_1 . повідомлено про те, що за її зверненнями проведено перевірку, ОСОБА_5 винесено офіційне попередження про недопустимість учинення ним насильства в сім`ї (а.с. 18-26).

Відповідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження №0001648, внесене до ЄРДР 12.09.2016 року за ст. 125 ч. 1 КК України щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять даних, які б підтверджували факт наявності у діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення - вчинення домашнього насильства, відповідальність за яке передбачена ст. 173-2 КпАП України.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 3,14,17 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» 3) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; 14) психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; 17) фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

З рішень ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається наступне.

У рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09) зазначено, Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI). Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року). У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року). Також, Суд зазначив, що перша заявниця спробувала отримати захист від можливого жорстокого поводження до неї, заступаючись про виселення ОСОБА_7 з їх загальної квартири. Проте, в своєму рішенні від 20 травня 2009 року Вища судова палата відхилила її вимоги, прийшовши до висновку, що метою поданої скарги, швидше за все, було право В.Б. на користування квартирою, а не захист першої заявниці від передбачуваної неминучої загрози. Також, Вища судова палата встановила, не достатню кількість доказів, які б свідчили про те, що він систематично порушував правила спільного проживання, не дивлячись на те, що стосовно ОСОБА_7 було порушено шість адміністративних справ, в результаті його насильницької поведінки по відношенню до першої заявниці (див. вищенаведений § 14). Надалі, судові інстанції посилалися на рішення від 20 травня 2009 року як підставу для відхилення скарги заявниці, тоді, коли вона клопотала про тимчасове виселення ОСОБА_7 з їх загальної квартири після нападу від 21 серпня 2011 року (див. вищенаведений § 17). Суд вважає, що національні судові інстанції повинні були взяти до уваги фактичні події, які мали місце після винесення рішення від 20 травня 2009 року, а саме ті два додаткових напади ОСОБА_7 . (Див. Вищенаведений § 16). Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).» За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов`язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок. Тому, було допущено порушення статті 8 Конвенції.»

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 є одноосібним власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 (а.с. 15,16).

З довідки виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області №6-432 від 15.05.2018 року про склад сім`ї та проживання вбачається, що на даний момент заявники ОСОБА_1 , ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 мешкають окремо від ОСОБА_5 (а.с. 14).

ОСОБА_5 на даний час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та проживання виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області №6-432 від 15.05.2018 року (а.с. 13).

Із матеріалів справи вбачається вчинення протягом тривалого часу заінтересованою особою ОСОБА_5 домашнього насильства у формі психологічного та фізичного насильства відносно заявників, що суд першої інстанції залишив поза увагою, не дав належної правової оцінки щодо існування ризиків такого насильства у майбутньому зі сторони дій ОСОБА_5 , що підтверджується фактичними подіями, які мали місце після ухвалення судового рішення, та вказують на те, що дійсно такі ризики існують і їх слід запобігти.

Факти вчинення ОСОБА_5 психологічного насильства відносно заявників у формі образ, погроз, залякувань, що спричинили емоційну невпевненість у них, викликали побоювання за свою безпеку, мали місце 05.06.2016 р., 14.10.2016 р., 26.08.2017 р., 17.09.2017 р., 23.09.2017 р., 04.11.2017 р., 12.04.2018 р., 12.08.2018 р., 31.12.2018 р., 01.01.2019 р. 08.01.2019 р., що підтверджується висновками Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області про результати розгляду звернень ОСОБА_1 (а.с. 18-26).

16.06.2016 р., 25.09.2017 р., 27.11.20017 р. ОСОБА_5 винесено офіційне попередження про недопустимість вчинення ним насильства в сім`ї (а.с. 22).

Крім цього, 13.04.2018 р. відносно ОСОБА_5 складено адміністративний протокол за ст. 173-2 ч.1 КУпАП та за постановою Лубенського міськрайонного суду від 18.04 20118 р. останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі170 грн. на користь держави. З 17.04.2018 р. ОСОБА_5 перебуває на обліку Лубенського ВП як особа, схильна до вчинення насильства в сім`ї (а.с. 60,61).

Незважаючи на те, що заінтересована особа ОСОБА_5 жодного разу до 20.03.2019 р. не був притягнутий до адміністративної чи кримінальної відповідальності щодо вчинення ним насильства в сім`ї, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає, що вказані докази у своїй сукупності підтверджують факт тривалого психологічного насильства в сім`ї та зважаючи на неодноразовість вчинення протиправної поведінки, її до певної міри систематичність, а також збільшення загрози насильницьких дій, що в своїх проявах підпадає, також, під ознаки адміністративного правопорушення, що вчинення ОСОБА_5 психологічного насильства в сім`ї щодо заявників має місце тривалий час, тому слід вважати, що існували та існують і надалі ризики можливого продовження таких дій з боку ОСОБА_5 .

З урахуванням викладеного, апеляційний суд у складі колегії суддів, приходить до висновку, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, безпідставно не було вжито заходів тимчасового обмеження прав для ОСОБА_5 стосовно заявників що є необхідним зважаючи на вчинення ним насильства. Такі заходи, вжити які просять заявники, відповідно є законними, переслідують законну мету та слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується.

Тому, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким видати обмежувальний припис строком на 6 місяці, що включає в себе заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_5 , про які просять заявники.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 1,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1,3, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - адвоката Кузьмич Наталії Олександрівни - задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 березня 2019 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , заінтересовані особи: ОСОБА_5 , Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_6 , про видачу обмежувального припису - задовольнити.

Видати обмежувальний припис, яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_5 на 6 (шість) місяців шляхом:

-заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити наближатись на відстань 500 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до адреси: АДРЕСА_1 ;

-усунути перешкод у користуванні майном, що є особистою приватною власністю постраждалої особи ОСОБА_1 , а саме: житловим будинком з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 якщо вони за власним бажанням перебувають у місці невідомому ОСОБА_5 , переслідувати їх та у будь-який спосіб спілкуватись з ними;

-заборонити вести листування, телефонні переговори, СМС - та іншу переписку за допомогою стільникового зв`язку з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Постанову апеляційного суду допустити до негайного виконання.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов Т. В. Одринська