22-ц/804/1335/19
266/5946/18

Єдиний унікальний номер 266/5946/18
Номер провадження 22-ц/804/1335/19
Головуючий у 1-й інстанції Д`яченко Д.О.
Доповідач Білина Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів Мироненко І.П., Принцевської В.П.,

за участю секретаря Єфремової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» про стягнення середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди та визнання дій протиправними, -

в с т а н о в и л а :

10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогами до Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» (надалі ДП «ММТП»),та в уточнених позовних вимогахпросив визнати протиправними дії ДП «ММТП» щодо здійснення нарахування та виплати йому середньоденної заробітної плати за період з квітня 2015 року по грудень 2018 року в розмірі 112,59 гривень; стягнути з відповідача на його користь суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення у розмірі 75635,49 гривень, суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 13501,18 гривень, за вказаний період та суму моральної шкоди у розмірі 13500,00 гривень.

Позов вмотивовано тим, що він перебуває у трудових відносинах із відповідачем. З 26.02.2015 року його звільнено з роботи на період військової служби в особливий період. Починаючи з 26.02.2015 року по теперішній час він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Донецько-Луганського регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України. Після звільнення відповідачем була нарахована компенсація середньоденного заробітку у розмірі 112,59 гривень із розрахунку за два попередні місяці, що передували мобілізації, тобто грудень 2014 року січень 2015 року. Після мобілізації відповідачем неодноразово підвищувався посадовий оклад по його професії, проте його заробітна плата не була відкоригована,внаслідок чого сума недоплаченої заробітної плати становить 62786,61 гривень, за період часу з квітня 2015 по серпень 2018 року. До того ж зазначив, що у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати він має право на компенсацію втрати частини доходів, яка дорівнює 8672,89 гривень. Вказаними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яку він оцінив у розмірі 12300,00 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 березня 2019 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії ДП «ММТП`щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної заробітної плати за період квітень 2015 року грудень 2018 року в розмірі 112,59 гривень.Стягнуто з ДП «ММТП» на користь позивача суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення у розмірі 75635,49 гривень, суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 13501,18 гривеньза вказаний період та моральну шкоду у розмірі 1000 гривень 00 копійок.Вирішено питання щодо судових витрат.В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем безпідставно не проводилось коригування заробітної плати позивача у розрахунковому періоді, протягом якого за ним зберігався середній заробіток. Спільних постанов адміністрація порту з профспілковим комітетом щодо зменшення або незастосування коригуючого коефіцієнту за вказаний період не приймала.

З вказаним рішенням суду не погодився відповідач ДП «ММТП» та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, щосудом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, не досліджені обставини справи та не надана правова оцінка можливості госпрозрахункового підприємстваз урахуванням фінансової можливостіздійснювати коригування заробітної плати та інших виплат. Судом першої інстанції не враховано, що Колективний договір, який діє в ДП «ММТП» не передбачає коригування середнього заробітку в порядку п.10 Постанови №100, як і не передбачає встановлення загальних тарифних ставок для усіх працівників. Задоволення позовних вимог щодо компенсації працівнику втрати частини заробітної плати не ґрунтується на законі, так як така виплата компенсаціїпов`язується з настанням юридичного факту - не виплата грошового доходу у встановлені строки, проте позивачу були нараховані та виплачені всі належні суми. Часткове задоволення позовних вимог стосовно відшкодування моральних страждань не ґрунтується на належних та допустимих доказах.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що він не погоджується з доводами відповідача, вважає рішення обґрунтованим та законним.Посилання відповідача, що скрутний фінансовий стан є загально відомим фактом нічим не підтверджено. Зазначив, що підприємство навіть при наявності скрутного фінансового стану повинно провести корегування середньої заробітної плати, якщо відбувається підвищення тарифних ставок. Відповідач виплачує позивачу збережений середній заробіток менше встановленого законодавством мінімального розміру заробітної плати. Не можна погодитися і з доводами відповідача щодо відсутності підстав для нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача Русакова Н.О.підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, надіслав відзив на апеляційну скаргу в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення, розгляд справи провести у його відсутність.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах із відповідачем з 23.07.2013 року по теперішній час, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці НОМЕР_2 . (а.с.15) З 26.02.2015 року позивача увільнено з роботи, у зв`язку із призовом на військову службу.На період проходження військової служби, на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за ним збережено місце роботи та середній заробіток,що підтверджується наказом № 275/рк від 25.02.2015 року. (а.с.33) Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, позивач прийняв умови контракту, строком на три роки, з 06.04.2017 року по 05.04.2020 року. (а.с.16-17)

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.

Після призову ОСОБА_1 на військову службу, відповідач неодноразово збільшував годинну тарифну ставку водія автотранспортних засобів бази внутрішньо портової механізації, а саме: з 01.01.2015 року 12,42 грн/год., з 01.04.2015 року 14,90 грн/год., з 01.10.2015 року 17,14 грн/год., з 01.06.2016 року 20,57 грн/год., з 01.10.2016 року 26,74 грн/год., з 01.12.2017 року 29,41 грн/год., з 01.09.2018 року 33,82 грн/год., проте вказане збільшення не торкнулося позивача. (а.с.34)

Суми середнього заробітку, які зберігаються за працівниками зазначеної категорії, розраховуються згідно з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100).У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Враховуючи вище зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про незаконність обчислення середньої заробітної плати ОСОБА_1 за період квітень 2015 року грудень 2018 року у розмірі 112,59 гривень.

Що стосується задоволення позовних вимог в частині стягнення невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення, суд першої інстанції виходив з того, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормативних актах, які регулюють спірні відносини.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оплату праці" організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Статтею 4 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надана правова оцінка можливості госпрозрахункового підприємства здійснювати коригування заробітної плати та інших виплат з урахуванням його фінансової можливості непереконливі.

З аналізу даних довідки ДП «ММТП» від 25.09.2018 року за №18/495 вбачається, що годинна тарифна ставка водія автотранспортних засобів бази внутрішньо портової механізації за час проходження позивачем військової служби з 01.01.2015 року по 01.09.2018 рік збільшилася майже втричі, проте зазначене збільшення жодним чином не торкнулося позивача.

Зазначені дії відповідача не узгоджуються з положеннями п. 10 Порядку № 100, який передбачає, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Доводи апеляційної скарги, що Колективний договір, який діє в ДП «ММТП» не передбачає коригування середнього заробітку в порядку п.10 Постанови №100, як і не передбачає встановлення загальних тарифних ставок для працівників неспроможні.

Колективним договором ДП «ММТП» на 2015-2018 роки, погодженим з Центральною Радою Профспілки робітників морського транспорту України, затвердженим на конференції трудового колективу 21 травня 2015 року, а саме пунктом 7.1.2. передбачено, що у порту застосовуються наступні форми оплати праці: відрядно-преміальна, почасово-преміальна. Посадові оклади й тарифні ставки працівників порту визначаються з урахуванням фінансових можливостей підприємства і мінімальних гарантій в оплаті праці, встановлених законодавством України.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що за термін з 01.01.2015 року по 01.09.2018 рік відповідач шість разів переглядав годинні тарифні ставки водіїв автотранспортних засобів враховуючи фінансову можливість підприємства, то залишення середньої заробітної плати позивача на незмінному рівні враховуючи туж саму фінансову можливість підприємства є непослідовним.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції постановив рішення про часткове задоволення позовних вимог при наявності загальновідомого факту скрутного фінансового стану відповідача, який перешкоджає проведенню корегування заробітної платибезпосередньо позивачу - необґрунтовані.

Відповідно положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Представник відповідача зазначаючи наявність скрутного фінансового стану підприємства посилався на ч.3 ст.82 ЦПК України, яка передбачає обставини, визнані судом загальновідомими, внаслідок чого даний факт не потребує доказуванню, проте доказів, які б зазначене підтвердили не навів.

Доводи апеляційної скарги, що задоволення позовних вимог в частині компенсації працівнику втрати заробітної плати не ґрунтується на законі - неспроможні.

Згідно положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці» № 108/95 втрата частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати» та постанови Кабінету Міністрів України № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» від 21 лютого 2001 року.

Використане у статті 3 Закону України "Про компенсацію громадян втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та пункті 4 Порядку № 159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив у постанові від 19 грудня 2011 року (справа N 6-58цс11), а також у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року (справа № 21-2003а16).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виплата компенсації пов`язується з настанням юридичного факту, як не виплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Оскільки середня заробітна плата не була своєчасно відкоригована, а як наслідок її частина не була своєчасно виплачена, позивач набув право на її компенсацію.

Доводи апеляційної скарги, що часткове задоволення позовних вимог стосовно відшкодування моральних страждань не ґрунтується на належних та допустимих доказахнепереконливі.

Як було встановлено судом першої інстанції і з даним висновком погоджується колегія суддів апеляційної інстанції права позивача були порушені, що є законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно положень ст. 237-1 КЗпП України.

За положенням ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 06 червня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І.Биліна

Судді І.П. Мироненко

В.П. Принцевська