Постанова

Іменем України

04 червня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/8145/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Савицького О.А.

від 01 квітня 2019 року

у справі №761/12646/17 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна

про визнання договору дарування фіктивним та недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування ј частини квартири, укладеного 13 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та відповідачами, з підстав його фіктивності.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в травні 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) з вини водія ОСОБА_4 , який керував автомобілем «Волга», державний номерний знак НОМЕР_1 , внаслідок чого його автомобіль «Міцубісі Ланцер», державний номерний знак НОМЕР_2 , отримав пошкодження, які не підлягають відновленню. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.06.2016 ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні ДТП, яку він не оскаржував. В червні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП.

Вказував, що ОСОБА_4 був обізнаний про наявність постанови про визнання його винним в ДТП, а також про обов`язок відшкодування шкоди у зв`язку цим, однак будь-яких дій не вчиняв з виконання свого обов`язку по відшкодуванню шкоди. В подальшому здійснив відчуження належної йому на праві власності частини квартири АДРЕСА_1 своїм донькам.

Позивач вважав, що укладений між ОСОБА_4 та відповідачами договір дарування частини квартири є фіктивним, оскільки його укладено між близькими особами; вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним з метою створення видимості відсутності майна, на яке могло бути звернуто в рахунок відшкодування шкоди, завданої в ДТП.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_4 , у зв'язку зі смертю останнього, закрито.

Відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на те, що позов не підлягає задоволенню, подала до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень зазначила, що оспорюваний правочин не має ознак фіктивності, оскільки дарувальник(померлий ОСОБА_4 ) подарував 1/4 частини квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 своїм донькам, які на той час володіли 3/4 частинами цієї квартири. На час укладення договору дарування ОСОБА_4 в квартирі не проживав, протягом 7-8 років, що передували укладенню договору дарування, мешкав з жінкою і планував з нею одружитися, у зв`язку з чим іподарував своїм донькам належну йому частину вищевказаної квартири. Щодо відшкодування батьком завданої позивачу внаслідок ДТП шкоди, то їй відомо, що не існувало і не існує жодного рішення суду щодо визнання будь-якого грошового зобов`язання ОСОБА_4 перед позивачем, не існувало на дату укладання договору дарування жодного рішення щодо обмеження права власності на квартиру, частина якої є предметом спірного договору дарування.Завдана ОСОБА_4 шкода позивачу відшкодована Моторним (транспортним) страховим бюро України, розмір якої з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди склав 48 434 грн. На дату дарування квартири не існувало жодної перешкоди для вчинення такого правочину.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права; ігноруванням судом правових позицій Верховного Суду щодо визнання фіктивними договорів про відчуження майна, укладених з метою приховання останнім стягнення, що може призвести до порушення прав позивача.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не надано юридичної оцінки обставинам, на які посилався позивач, та на підтвердження яких надано відповідні письмові докази. Судом не враховано, що про фіктивність договору свідчить те, що договір укладено між близькими родичами під час судового розгляду іншої справи з метою приховання майна від звернення на нього стягнення. Судом також не враховано, що відповідачі були обізнані з обставинами ДТП, вчиненого ОСОБА_4 у стані сильного алкогольного сп`яніння, відсутність оспорювання ОСОБА_4 своєї вини у ДТП, а отже і необхідності відшкодування заданої шкоди; договір дарування укладено після подання клопотання про забезпечення позову.

Суд не надав належної правової оцінки тому факту, що після укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 не мав іншого майна належної вартості, яке могло б повністю покрити завдану ним шкоду, а отже по своїй суті оспорюваний договір дарування є фіктивним, як такий що укладений без наміру створення правових наслідків, а в цілях ухилення від цивільної відповідальності.

За наведених обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2019 та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідачі та третя особа своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник відповідачів - ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Третя особа, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2016 року на автодорозі Київ-Чоп, 25 км, поблизу с. Мила Києво-Святошинського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Міцубісі Ланцер», д.н.з. НОМЕР_2 , належному на праві власності ОСОБА_1 , та автомобіля «Волга» марки ГАЗ-2401, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності. Постанова набрала законної сили.

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

13 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, згідно якого ОСОБА_4 подарував, а його діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли в дар по 1/8 частині квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. та зареєстровано в реєстрі за №2339.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України)

Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Як вірно встановлено судом, між сторонами виник спір з приводу визнання договору дарування недійсним з підстави його фіктивності.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування частини квартири укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, між близькими родичами з метою приховання майна та уникнення виконання судового рішення про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, а тому такий договір є фіктивним.

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір дарування квартири посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О. та зареєстровано в реєстрі за №2339.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.04.2017 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності зареєстровано по 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 . в Довідці зазначено, що підставою виникнення права власності є договір дарування ј частини квартири від 13.10.2016 (т. 1, а.с. 14-15).

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, що на час укладення оспорюваного договору дарування, ОСОБА_4 не повідомив нотаріусу про існування судової справи.

Зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що в п. 1.4. договору дарування 1/4частини квартири від 13.10.2016 вказується на те, що ОСОБА_4 повідомив нотаріусу і одарованим, що на момент укладання договору дарування, який є предметом позову, вказана квартира, частина якої дарувалася, не перебувала під арештом чи забороною, щодо неї не велися судові спори, вона не була заставлена, у податковій заставі не перебувала, відносно неї не було укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовувалася, треті особи не мали прав на частину квартири.

При цьому, позивачем в позовній заяві підтверджується той факт, що на момент укладання договору датування 1/4 частини квартири від 13.10.2016 жодних обмежень щодо права розпорядження вищезазначеною квартирою не існувало, цей факт також підтверджується інформаційною довідкою №70457886 від 13.10.2016 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєструіпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на яку є посилання в самому договорі (п. 1.3.) та вона долучена до матеріалів нотаріальної справи. Проте, що оспорюваний договір дарування не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи не працездатних дітей підтверджується довідкою за формою 3, виданою Центром комунального сервісу Комунального концерну м. Києва від 12.10.2016 за вихідним №3611, оригінал якої долучено до нотаріальної справи і про це вказано в п. 1.4. вищевказаного договору дарування.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 , що сторони правочину не мали наміру створення настання юридичних наслідків внаслідок укладення договору, оскільки факт прийняття в дар частини квартири підтверджується положеннями договору ст. 2 «Передача частини квартири» та ст. 3 «Інші умови», а також безпосередніми підписами сторін. Фактичне володіння квартирою, як до, так і після укладання договору дарування є також підтвердженням реальності укладеного договору. Докази наявні в матеріалах справи підтверджують, що відповідачі зареєстровані у спірній квартирі.

Отже, наведені фактичні обставини свідчать про те, що договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вчинено із наміром останніми отримати в дарунок ј частину спірної квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_4

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання договору дарування недійсним з підстав його фіктивності є правильним та узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що договір дарування укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, оскільки як зазначалось вище на виконання оспорюваного договору дарування нерухоме майно - частину квартиру передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які у встановленому законом порядку зареєстрували за собою таке право власності, користуються таким майном та продовжують володіти.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачів ОСОБА_6 пояснив, що інші ѕ частини квартири також належать на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в квартирі і проживають.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції визнав факт, що позивач звертався до МТСБУ і отримав відшкодування.

Матеріали справи не містять доказів розміру шкоди завданої позивачу померлим ОСОБА_4 Згідно довідки МТСБУ від 20.01.2017 позивачу виплачено страхове відшкодування у розмірі 48 434,59 грн (т. 1, а.с. 147).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, що договір дарування укладено між близькими родичами під час судового розгляду іншої справи з метою приховання майна від звернення на нього стягнення є необгрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі були обізнані з обставинами ДТП, вчиненого ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння, відсутність оспорювання ОСОБА_4 своєї вини у ДТП, а отже і необхідності відшкодування заданої шкоди, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки обставини на які посилається позивач не свідчать про фіктивність оспорюваного правочину.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги, що договір дарування укладено після подання клопотання про забезпечення позову у даній справі, а також те, що після укладення договору дарування ОСОБА_4 не мав іншого майна, яке могло б повністю покрити завдану ним шкоду.

Відсутні підстави для застосування висновків викладених у Постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у цивільній справі №2/202/7607/14-ц, на які посилався позивач у позовній заяві, оскільки справи не є тотожніми. У справі, що переглядалася судом касаційної інстанції існувало рішення суду про визнання грошового зобов`язання, після якого відбувалося дарування, що є абсолютно іншою правовою моделлю ситуації і не як не аналогічною, бо у справі , що переглядається судом апеляційної інстанції, не існувало на той час, рівно як і на цей час, жодного рішення суду щодо стягнення на користь позивача суми в рахунок відшкодування завданої шкоди.

За наведених обставин, судова колегія вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай