Провадження № 22-ц/801/1154/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О.о.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 рокуСправа № 127/25686/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу № 127/25686/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її адвокатом Захарчуком Максимом Володимировичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2018 року, повний текст якого складено 15 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Венгрин О.О.,

встановив:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 28 лютого 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 10 квітня 2015 року розірвано. У сторін є двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його було записано батьком дитини ОСОБА_3 , з чим він не погоджується. З відповідачкою він знайомий з 2006 року, між ними були близькі стосунки, які потім припинилися. На початку 2012 року відповідач повідомила, що вона виховує спільну дочку і попросила зареєструвати з нею шлюб та усиновити дочку, щоб у дитини був батько. Позивач повірив відповідачеві, 28 лютого 2012 року сторони зареєстрували шлюб, а він визнав себе батьком дитини, подавши заяву до РАЦСу, але фактично сімейні стосунки не склалися, оскільки відповідача взагалі не цікавило його життя та інтереси, а єдиною метою було стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Через недоброзичливе ставлення відповідача сімейні стосунки припинилися. Під час сварки з відповідачем у 2014 році він дізнався, що батьком дочки є інша особа, а не він.

З цих підстав просив виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису № 3348 від 10 жовтня 2007 року у відділі державної реєстрації цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2018 року позов задоволено.

Виключено з актового запису про народження № 3348 від 10 жовтня 2007 року дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вінниці, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, відомості про ОСОБА_1 як про батька дитини.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 визнала, що позивач ОСОБА_1 не є біологічним батьком дочки ОСОБА_3 , в зв`язку з чим відмовилася від проведення генетичної експертизи, а також відповідач не спростувала достовірними та беззаперечними доказами, що в момент реєстрації ОСОБА_1 батьком дитини він знав, що не є її біологічним батьком. Натомість в письмовій заяві від 07 серпня 2012 року як мати дитини підтвердила, що саме ОСОБА_1 батько дитини.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 серпня 2018 року задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Захарчука М.В . Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 20 березня 2019 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 15 серпня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

02 травня 2019 року цивільна справа надійшла до Вінницького апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , поданій її адвокатом Захарчуком М.В., ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що висновки суду про те, що на момент реєстрації ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній не знав про те, що він не є батьком дитини ґрунтуються на припущеннях, які спростовуються доказами у справі, зокрема поясненнями свідків, які підтвердили, що сторони познайомилися вже після народження дівчинки. Водночас позивач не довів належними та допустимим доказами факт знайомства з відповідачем до народження дитини. Суд першої інстанції, дійшовши висновку про необізнаність позивача про відсутність кровного споріднення з дитиною на момент реєстрації його батьком, фактично визнав доведеними його твердження про знайомство і стосунки сторін до народження дитини, а відтак єдиним доказом відсутності кровного споріднення позивача та дитини повинен був бути висновок генетичної експертизи, незважаючи на визнання матір`ю - відповідачем у справі цього факту, однак така експертиза не була проведена.

ОСОБА_1 подав на апеляційну скаргу відзив, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції -без змін. Зазначав, що висновки суду ґрунтуються на повно та всебічно з`ясованих обставинах справи, яким надано належну оцінку. Вказав, що доказом на підтвердження його вимог є спільна заява від 07 серпня 2012 року про визнання батьківства, в якій ОСОБА_2 підтвердила, що він є біологічним батьком дитини і сумнівів у нього до певного часу щодо цього не було. Так само відповідач запевняла його, що чекала саме на нього і тому умовляла його подати цю заяву. Оскільки відповідач на той час вже була вагітна їхньою іншою дитиною, цей факт також вплинув на його рішення і він не міг відмовити відповідачу, хоча з дівчинкою він майже не спілкувався, вона проживала окремо з батьками відповідача, а тому не відповідають дійсності доводи відповідача про сильну прив`язаність дитини до нього, та про те, що він дуже піклувався про неї.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник Захарчук М.В. апеляційну скаргу підтримали в межах доводів, викладених в ній.

Позивач ОСОБА_1 та його адвокат Вдовцова Л.К. проти апеляційної скарги заперечили, просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Встановлення судом першої інстанції необізнаності позивача в момент реєстрації себе батьком дитини про те, що він не є біологічним батьком ОСОБА_3 , не відповідає вимогам статей 79, 80, 89 ЦПК України, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

На це вказав Верховний Суд у своїй постанові від 20 березня 2019 року, і відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

По справі встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис про народження №3348 від 10 жовтня 2007 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вінниці, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, батьком дитини записаний ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_2 . Відомості про батька дитини ОСОБА_3 внесені за заявою матері, яка не перебуває в шлюбі (а.с.2).

28 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « ОСОБА_2 ».

07 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відділу ДРАЦС Вінницького РУЮ було подано спільну заяву по визнання батьківства, згідно з якою позивач визнав себе батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 77).

На підставі цієї заяви 01 жовтня 2012 року відповідно до ст. 126 СК України до актового запису про народження ОСОБА_3 №3348 від 10 жовтня 2007 року внесено зміни в гр. 1, 3, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, в тому числі в графу «відомості про батька», в якій зазначено, що батьком дитини є ОСОБА_1 , у зв`язку з чим прізвище та по батькові дитини було записано ОСОБА_3 (а.с. 20).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 квітня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.4).

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виключення запису про нього як про батька з актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовуючи його тим, що він не є біологічним батьком дитини, проте на момент визнання свого батьківства він був впевнений, що є батьком ОСОБА_3 , але відповідач ввела його в оману, маючи на меті стягнення аліментів на утримання дітей.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я житини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ч.2, 3 ст. 150 СК України).

Законодавством передбачено обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, інших осіб.

Задоволення позову про оспорювання батьківства призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дитиною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).

Відповідно до ч.1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 126 СК України).

Згідно з ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України).

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком (частина п`ята статті 136 СК України).

В судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК України), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір`ю дитини (статті 126, 127 СК України) (пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (далі - Постанова ПВСУ № 3).

Відповідач ОСОБА_2 визнала ту обставину, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

За приписами частини п`ятої статті 136 СК України в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що відповідачем не надано достовірних і беззаперечних доказів щодо обізнаності позивача щодо того, що він не є батьком дитини на момент подання заяви про визнання батьківства, не навів жодних обґрунтувань, з яких підстав він відхиляє докази, надані відповідачем, та надає перевагу доказам, наданим позивачем.

Фактично суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки лише наявністю спільної заяви сторін про визнання батьківства від 07 серпня 2012 року та тим, що відповідач ОСОБА_2 визнала, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини.

Водночас, визнання відповідачем обставини відсутності кровного споріднення між дитиною та особою, яка записана батьком дитини на підставі ст. 126 СК України, само по собі без оцінки доказів у їх сукупності не є підставою для задоволення позову з підстав, передбачених ч. 5 ст. 136 СК України.

Відповідно до п.2.13.4 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є заява про визнання батьківства (додаток 3).

Слід зазначити, що вказаними Правилами затверджений єдиний зразок заяви про визнання батьківства (додаток №3 до Правил), а тому є необґрунтованими доводи представника позивача ОСОБА_1 про можливість вибору виду заяви про визнання батьківства залежно від наявності чи відсутності кровного споріднення батьків.

Ця форма не передбачає зазначення особами, які вважають себе батьками дитини, мотивів для визнання ними батьківства у визначений спосіб, підтвердження походження дитини від батька будь-якими доказами. Як і не встановлено нормами закону заборони для особи, яка знає, що не є біологічним батьком дитини, звертатися з такою заявою у порядку, передбаченому ст. 126 СК України.

Таким чином, сама по собі спільна заява подружжя, щодо визнання батьківства ОСОБА_1 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач визнав батьківство, а відповідач підтвердила батьківство, не є беззаперечним і достатнім доказом, що позивач на момент реєстрації себе батьком безспірно не знав про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що з відповідачем познайомився у 2006 році за місцем роботи на ринку «Світанок», де на той час він працював контролером, а відповідач реалізатором.

Згідно із запису в трудовій книжці та довідки №10 від 15 травня 2018 року ТОВ «ТПФ «АВС -Цитрус» ОСОБА_1 з 31 грудня 2001 року прийнятий на фірму АВС-цитрус на посаду робітника ринку, а з 15 лютого 2002 року по 05 травня 2009 року на посаду контролера ринку. З 05 травня 2009 року звільнений за власним бажанням (підстава наказ №43 від 05 травня 2009 року), з 04 березня 2010 року по 15 вересня 2016 року прийнятий на посаду контролера.

У судовому засіданні в суді першої інстанції 18 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 стверджував, що знайомство мало місце влітку-восени 2006 року, а близькі, в тому числі інтимні стосунки, почалися через два-три місяці після знайомства. Вже в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції давав пояснення, що вперше познайомився з ОСОБА_2 в грудні 2006 року і стосунки тривали до кінця зими 2007 року. Починаючи з березня 2007 року до початку 2011 року позивач не підтримував жодних відносин та контактів з відповідачем, йому не було відомо ні про її вагітність, ні про народження дитини. При цьому, позивач вказав, що йому було відомо про те, що відповідач проживала без реєстрації шлюбу із чоловіком на ім`я ОСОБА_6 . Як слідує з позовної заяви ОСОБА_2 повідомила йому про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є його дитиною, на початку 2012 року, чому він повірив.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала обставини, що сторони мали стосунки до народження дитини - ОСОБА_3 у 2007 році, а відтак стверджувала, що на момент реєстрації себе батьком ОСОБА_1 було достовірно відомо, що він не є біологічним батьком дитини.

Зокрема, ОСОБА_2 зазначала, що стосунки з позивачем ОСОБА_1 розпочалися влітку 2010 року, до того часу сторони не були знайомі взагалі.

Покази допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_7 (матері позивача) про те, що її син ОСОБА_1 познайомився з ОСОБА_2 у 2005-2006 роках , суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки як пояснила сам свідок, що з 2000 по 2013 рік вона перебувала за кордоном, про відносини свого сина з відповідачем дізналася лише після реєстрації їх шлюбу (2012 рік), а точну дату знайомства сторін повідомити не може і знає її лише зі слів свого сина - позивача у справі.

Таким чином, джерелом обізнаності свідка ОСОБА_7 щодо обставини, яка має значення для справи - початок стосунків осіб, є не особисте сприйняття її свідком, а повідомлення про неї особою, яка є зацікавленою стороною - позивачем.

Свідок ОСОБА_8 (друг відповідача) пояснив що знайомий з відповідачем ОСОБА_2 з 2010 року і з її слів знає, що в неї є дочка, батько якої помер. З ОСОБА_1 особисто не знайомий, з її слів знає, що вона з ним познайомилася у 2012 році.

Свідок ОСОБА_9 (подруга відповідача) пояснила, що дружні стосунки у неї з відповідачем почалися, коли дитині ОСОБА_3 було два роки. Знає, що з літа 2010 року ОСОБА_2 почала зустрічатися з ОСОБА_1 , до цього часу відповідач ніколи не розказувала про позивача. З позивачем теж знайома з літа 2010 року, познайомила їх відповідач. Свідок ходила до них в гості. Чула від ОСОБА_2 , що батько ОСОБА_3 помер.

В суді першої інстанції ОСОБА_1 не заперечував факту знайомства зі свідком ОСОБА_9 , але в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції уточнив, що воно мало місце у 2011 році, а не в 2010 році.

Показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не містять інформації щодо предмета доказування, а тому апеляційним судом не оцінюються їхні показання як доказ.

Так, у справі про оспорювання батьківства відповідач повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Разом з тим, на позивача відповідно до норм ст. 12 ЦПК України покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх вимог і заперечень, не обмежуючись лише доведенням факту відсутності кровного споріднення.

Такими обставинами у цій справі є наявність стосунків між позивачем і відповідачем у 2006-2007 роках, до народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якими позивач обґрунтовує свої вимоги і які за своїм характером, тривалістю могли бути підставою для утвердження у останнього впевненості, що він за таких обставин є біологічним батьком дитини.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували його доводи про наявність між ним та ОСОБА_2 стосунків протягом 2006-2007 років.

Докази на підтвердження місця роботи позивача в АВС-Цитрус у 2001-2009 роках, 2010-2016 роках, також не є належним доказом факту знайомства та стосунків сторін у 2006 -2007 роках, оскільки обставина знайомства за місцем роботи на ринку у 2006 році заперечується відповідачем, докази про працевлаштування останньої за місцем працевлаштування позивача у цей період відсутні, а такі твердження ґрунтуються лише на припущеннях позивача.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Крім того, як встановлено у справі з 12 жовтня 2003 року по 08 грудня 2011 року позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою - ОСОБА_10 , шлюб між якими було розірвано за рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 08 грудня 2011 року у справі № 2-200/11. Як встановлено вказаним рішенням сторони фактично не проживали однією сім`єю з 2009 року (а.с. 56).

Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, у період 2006-2007 років та на момент народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач та відповідач спільно не проживали, спільне господарство не вели, належні та допустимі докази, які підтверджують наявність стосунків, їх характер та тривалість між сторонами до народження дитини у справі не надано.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо підстав визнання ним батьківства є суперечливими та неузгоджуваними між собою, оскільки як підставу для звернення з таким позовом позивач у позовній заяві зазначав, що на початку 2012 року відповідач повідомила йому, що ОСОБА_3 , якій на той час було 4 роки та три місяці є спільною дочкою, умовляла зареєструвати шлюб та усиновити дитину, щоб у неї був батько. Вже у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що не міг відмовити уже вагітній на той час дружині, яка просила визнати батьківство щодо дочки ОСОБА_3 , з якою на той час взагалі був відсутній емоційний зв`язок. У відповіді на відзив на позов адвокат ОСОБА_1 - Вдовцова Л.К. зазначає, що однією із підстав для визнання позивачем батьківства дитини були погрози з боку відповідача ОСОБА_2 довести до відома дружини позивача, з якою він перебував на той час у зареєстрованому шлюбі, про наявність у нього іншої дитини (а.с. 52).

При цьому, як видно з актового запису про народження №3348 від 10 жовтня 2007 року, прізвище батька дитини було записано за прізвищем матері -« ОСОБА_5 », а ім`я по батькові - за її вказівкою - ОСОБА_5 , і ця обставина була відома позивачеві.

Також апеляційний суд враховує, що не заперечує сам відповідач, що ні про вагітність, ні про народження дитини ОСОБА_2 у 2007 році йому не було відомо взагалі, у цей період будь-які стосунки і контакти між сторонами були відсутні.

Обставинами, які визнаються обома сторонами у справі є те, що стосунки між ними існували у 2010-2011 році, тобто вже після народження ОСОБА_3 .

Вищевикладене спростовує доводи позивача про те, що на час реєстрації себе батьком дитини у нього були відсутні будь-які сумніви щодо батьківства і він беззаперечно знав, що є батьком ОСОБА_3 .

За наведених обставин, апеляційний суд визнає доведеними заперечення відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач на час реєстрації у серпні 2012 року себе батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обставинами справи не міг не знати, що він не є біологічним батьком дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції належним чином не з`ясував підстав позову, неповно з`ясував обставини справи та дійшов висновків, які суперечать фактичним обставинам справи та не підтверджені належними та допустимим доказами.

Відповідно до п.п. 1,3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її адвокатом Захарчуком Максимом Володимировичем, задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 960,00 грн (дев`ятсот шістдесят гривень) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 червня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник