Справа № 347/1797/16
Провадження № 22-ц/4808/693/19
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Фединяк
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Матківського Р.Й.

секретаря Турів О.М.

з участю представників: ОСОБА_1 адвоката Розганюк Т.Є.;

ОСОБА_2 адвоката Аверкової Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про зміну способу виконання судового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності на майно, набутого за час окремого проживання, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Косівського районного суду від 13 березня 2019 року, постановлену в складі судді Гордія В.І. у м. Косів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд із заявою про зміну способу виконання судового рішення, а саме, ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2017 року в частині стягнення компенсації вартості її 1/2 частки в майні.

Заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено та визнано спільною сумісною власністю подружжя: будинок, що розташований в АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та автомобіль марки MERCEDES-BENZ 814 D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип вантажний, 1994 року випуску, колір червоний, державний номерний знак НОМЕР_2 . На підставі виданих виконавчих документів, начальником Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Йоником І.М. було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №55429656 від 21.12.2017 року та ВП № 55429785 від 21.12.2017 року, в яких стягувачем є заявниця, ОСОБА_2 . Згідно виконавчого провадження ВП №55429656 від 21.12.2017 року, боржник ОСОБА_1 повинен сплатити ОСОБА_2 як стягувачу, 1/2 компенсацію вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ 814 D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип вантажний, 1994 року випуску, колір червоний, державний номерний знак НОМЕР_2 , що становить 80 684, 00 грн.

Під час вчинення виконавчих дій щодо опису майна боржника, державним виконавцем було передано автомобіль марки MERCEDES-BENZ 814 D, державний номерний знак НОМЕР_2 , на відповідальне зберігання дружині боржника - ОСОБА_3 . Однак, станом на на день подачі заяви, боржник ухиляється від виконання рішення суду. Враховуючи наведене, просила змінити спосіб виконання рішення суду із стягнення 80 684 грн 1/2 компенсації вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ 814 D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип вантажний, 1994 року випуску, колір червоний, державний номерний знак НОМЕР_2 на реалізацію зазначеного автомобіля.

Ухвалою Косівського районного суду від 13 березня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви.

На дану ухвалу ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що боржник протягом тривалого часу не з`являється на виклики державного виконавця, що стало підставою звернення останнього до суду за примусовим приводом боржника. Окрім цього, боржник спільно із іншими особами перешкоджав у вчиненні державним виконавцем його обов`язків під час вчинення опису майна боржника. На думку апелянта, державними виконавцями було вчинено ряд виконавчих дій, направлених на виконання рішення суду, однак дані обставини істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

16 травня 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стягувачем не доведено неможливість виконання судового рішення, а заявлений позивачкою змінений спосіб виконання рішення є фактично виконавчою дією, спрямованою на стягнення грошових коштів з боржника, яку державний виконавець самостійно вчиняє в межах наданих йому повноважень. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Косівського районного суду від 13.03.2019 року без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

Представник ОСОБА_1 заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законної та обгрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.11.2017 року визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , житловою площею 54 кв.м., загальною площею 140,9 кв.м., ринкова вартість якого 132895 грн. 00 коп.; та автомобіль марки MERCEDES-BENZ 814-D, спеціалізований вантажний фургон, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 06.04.2016 року в ТСЦ 6144 (м. Теребовля, Тернопільська область), ринкова вартість якого 161368 грн. 00 коп.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ 814-D, спеціалізований вантажний фургон, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 06.04.2016 року в ТСЦ 6144 (м. Теребовля, Тернопільська область), ринкова вартість якого 161368 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки MERCEDES-BENZ 814-D, спеціалізований вантажний фургон, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 06.04.2016 року в ТСЦ 6144 (м. Теребовля , Тернопільська область ), що становить 80684 грн. 00 коп.

В порядку виконання даного судового рішення, зокрема, в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, що становить 80684 грн., постановою начальника Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 21.12.2017 року відкрито виконавче провадження № 55429656 та накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.219-220).

Відповідно до статті 14 ЦПК України при набранні рішенням законної сили воно є обов`язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба, як єдиний орган примусового виконання, зобов`язана прийняти всі необхідні заходи для його виконання.

У частині третій статті 33 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. Така ж норма міститься і в ст. 435 ЦПК України.

Поняття "спосіб і порядок" виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Відмовляючи у задоволенні заяви про зміну способу виконання судового рішення у цій справі, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України "Про виконавче провадження" реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів і або за фіксованою ціною; реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 50 мінімальних розмірів заробітної плати; за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна.

Крім цього, слід зазначити наступне.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі орган і в і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом пункту 1 частини першої статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції Закону України від 02.06.2016 N 1404-VIII (далі - Закон N 1404-VIII) заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 6 Закону N 1404-VIII.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону N 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Отже, примусовим способом виконання судового рішення є звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації, а не зміна способу виконання судового рішення шляхом реалізації арештованого майна.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

У справі "Войтенко проти України" (рішення від 29 червня 2004 року) Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1.

Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Бурдов проти Росії", у справі "Ясюнієне проти Литви"). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення у справі "Фуклев проти України"). Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення у справі "Comi N gersoll S. A." проти Португалії").

Також відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні заяви про зміну способу виконання судового рішення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що державний виконавець не вжив достатніх, ефективних заходів для своєчасного примусового виконання виконавчого документу про стягнення на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, що становить 80684 грн. у виконавчому провадженні № 55429656 від 21.12.2017 року, проявив бездіяльність усупереч статей 10, 18 статті 48 Закону України "Про виконавче провадження", які регламентують здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення з використанням можливостей, передбачених у статті 48 цього Закону. А саме: не здійснив реалізацію майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення та не провів належним чином перевірку майнового стану боржника.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Ухвалу Косівського районного суду від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складений 05 червня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

Р.Й. Матківський