Ухвала

27 травня 2019 року

м. Київ

справа № 219/4727/18

провадження № 61-586ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Кузнєцова В. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Донецького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним правочином,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним правочином, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 січня 2009 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Барановим М. С., згідно якого вона продала, а відповідач купив житловий будинок зі всіма спорудами та забудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж будинку за договором здійснено за 36 723,00 грн, які отримані продавцем ще до підписання та посвідчення договору. Проте, насправді грошові кошти за спірний будинок ОСОБА_3 їй не передавав, а вона не вимагала від відповідача, який є її сином, сплати грошових коштів за проданий нею будинок та фактично передала цей будинок йому безоплатно, і відповідач фактично безоплатно прийняв його у свою власність.Спірний договір купівлі-продажу житлового будинку вважає удаваним правочином, оскільки він укладений сторонами з метою економії витрат на нотаріальні послуги, фактично приховавши договір дарування.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 06 грудня 2018 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2018 року скасовано, позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 28 січня 2009 року приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Барановим М. С., зареєстрований в реєстрі за № 258, удаваним правочином. Встановлено, що даний правочин є договором дарування житлового буднику АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_1 передала безоплатно, а ОСОБА_3 прийняв вказаний житловий будинок зі всіма спорудами та забудовами. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Разом з тим, ОСОБА_4 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2018 року, посилаючись на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку зі всіма спорудами та забудовами від 28 січня 2009 року ОСОБА_3 перебував з нею у шлюбі. Вказаний житловий будинок було придбано ними, як подружжям, у ОСОБА_1 за 36 723,00 грн. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08лютого 2010 року спірний будинок визнано об`єктом спільної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Вважає, що не залучивши її до участі у справі в якості третьої особи, суд першої інстанції позбавив її права надавати докази та захищати свої права на власність.

Постановою Донецького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 серпня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 06 грудня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час розгляду справи суд першої інстанції не з`ясував склад осіб, які мають приймати учать у розгляді справи, та не залучив їх до участі у справі. При цьому, переглядаючи судове рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

У травні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Верхового Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Предметом позову у даній справі євизнання договору купівлі-продажу удаваним правочином.

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

При цьому касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки зазначена касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, тому увідкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Донецького апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним правочином.

Додані до скарги матеріали повернути заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. О. Кузнєцов