Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 204/8421/16-ц

провадження № 61-7610св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року у складі судді Книш А. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії судів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк»(далі - ПАТ «Марфін Банк», банк) 28 грудня 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд звернути стягнення на двокімнатну квартиру, загальною площею 42, 4 кв. м, житловою площею 26, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить відповідачу на праві приватної власності, шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 597 000, 00 грн, визначеною суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Північно-східна консалтингова група» на підставі висновку від 26 грудня 2016 року про вартість об`єкта оцінки, на користь ПАТ «Марфін Банк» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 00054/RD та укладеним на його забезпечення договором іпотеки від 06 березня 2007 року № 00022rd, станом на 30 листопада 2016 року за кредитом і процентами в сумі 40 436, 05 дол. США та за пенею і штрафами в сумі 594 911, 89 грн; виселити відповідача та інших осіб з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в належні відповідачу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , або житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3, а також відшкодувати витрати зі сплати судового збору.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 06 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк»

(далі - ВАТ «Морський транспортний банк»), правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 00054/RD про надання кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на суму 44 821, 00 дол. США, на такі цілі: 40 483, 00 дол. США на споживчі потреби та 4 338, 00 дол. США на сплату страхових платежів відповідно до умов договору, зі сплатою 15 % річних за фактичний період користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом з терміном погашення 05 березня 2012 року включно, який був продовжений додатковими угодами до кредитного договору від 15 липня 2009 року № 1, від 15 квітня 2010 року № 2 та від 05 березня 2012 року № 3. Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору позичальник зобов`язалася на умовах, в розмірі та в строки, встановлені у договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, а також сплатити комісії, пені та штрафи, передбачені умовами договору.

З метою забезпечення своєчасного та повного виконання позичальником умов кредитного договору 06 березня 2007 року з ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 00022rd, відповідно до умов якого він надав банку в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 42, 4 кв. м, житловою площею 26, 9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Банк у повному обсязі виконав взяті на себе за кредитним договором зобов`язання, що підтверджується заявою на видачу готівки від 07 березня 2007 року та випискою по рахунку позичальника. Всупереч умовам кредитного договору позичальник від своєчасного виконання зобов`язань ухиляється, погашення кредиту та процентів відповідно до графіка щомісячних платежів не виконується.

17 вересня 2014 року банк звертався до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за кредитним договором. Станом на 30 листопада 2016 року заборгованість перед банком за кредитом і процентами складає 40 436, 05 дол. США, з яких: 27 133, 44 дол. США - сума кредиту, 13 302, 61 дол. США - проценти на основну суму боргу, заборгованість за пенею і штрафними санкціями в сумі 594 911, 89 грн, з яких 275 008, 24 грн - пеня за несплачену суму кредиту за період з 16 вересня 2013 року до 30 листопада 2016 року, 211 996, 52 грн - пеня за несплачені проценти за користування кредитом в період з 16 вересня 2013 року до 30 листопада 2016 року, 34 891, 63 грн - штраф, передбачений пунктом 4.2 кредитного договору, 73 015, 50грн - штраф, передбачений пунктом 20 договору іпотеки.

Стислий виклад заперечень відповідача

Представник ОСОБА_1 не визнала позов, зазначила, що заборгованість за кредитним договором виникла з вини ОСОБА_2 , а також, що не згодна з сумою пені, яка підлягає стягненню, оскільки вона нарахована з порушенням строків позовної давності, вважала, що розмір заборгованості, який підлягає стягненню за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки має бути обмежений розміром заборгованості, визначеним у позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, поданим у 2014 році.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року, позовні вимоги ПАТ «Марфін Банк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ПАТ «Марфін Банк» за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 00054/RD в сумі 40 436, 05 дол. США, яка складається з 27 133, 44 дол. США - суми кредиту, 13 302, 61 дол. США - заборгованості за процентами на основну суму боргу, та пенею і штрафами в сумі 594 911, 89 грн, з яких 275 008, 24 грн - пеня за несплачену суму кредиту, 211 996, 52 грн - пеня за несплачені відсотки за користування кредитом, 34 891, 63 грн - штраф за пунктом 4.2. кредитного договору, 73 015, 50 грн - штраф за пунктом 20 договору іпотеки, звернуто стягнення за договором іпотеки від 06 березня 2007 року № 00022rd, укладеним з ОСОБА_1 на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 26, 9 кв. м, яка складається з двох житлових кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 597 000, 00 грн, визначеною суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Північно-східна консалтингова група» на підставі висновку від 22 грудня 2016 року.

В іншій частині позову відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції зробив висновок, що боржник належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання згідно з умовами кредитного договору, а саме в терміни, встановлені кредитним договором, кошти не повертала, графіка погашення заборгованості не дотримувалася, а тому у іпотекодержателя виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи зі змісту договору та Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що суд першої інстанції для визначення ціни продажу предмета іпотеки обґрунтовано врахував звіт про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності, складений 26 грудня 2016 року, відповідно до якого вартість предмета іпотеки складає 597 000, 00 грн.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, ґрунтується на умовах договорів, відповідачем він не спростований, підстави для застосування позовної давності та зменшення пені відсутні.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що, задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 204/6708/14-ц за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 40 436, 05 дол. США, тобто можливо двічі буде притягнуто ОСОБА_1 до відповідальності, апеляційний суд відхилив, оскільки задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Стосовно відмови у задоволенні позовних вимог банку про виселення апеляційний суд зробив висновок, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у цих вимогах з посиланням на статті 39, 40 Закону України

«Про іпотеку» та статтю 109 ЖК Української РСР.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що судами необґрунтовано відхилено клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення інших справ за позовами про визнання недійсним кредитного договору та про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заявник стверджує, що вирішуючи справу по суті, суди не врахували, що іпотека має похідний характер від кредитних зобов`язань. Судами не встановлено дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, клопотання про залучення фахівця для встановлення розміру заборгованості відхилено судом. Також ОСОБА_2 зазначає, що судами не застосовано спеціальну позовну давність, про що було заявлено у суді першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Відповідно до пункту 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06 березня 2007 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 00054/DR, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний (валютний) рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку з 06 березня 2007 року, з терміном погашення до 05 березня 2012 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 44 821, 00 дол. США, на такі цілі: споживчі потреби (будівництво), у сумі 40 483, 00 дол. США, а також у сумі 4 338, 00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 15 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та зі сплатою: комісії за обслуговування кредиту у розмірі нуль відсотків, що сплачується щомісяця в період сплати у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту; комісії за оформлення кредитного договору 0, 2 %, що сплачується у момент надання кредиту у гривні за курсом НБУ на дату нарахування незалежно від валюти кредиту; комісії за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.8 кредитного договору.

Пунктом 4.2 кредитного договору передбачено, що за кожний випадок порушення позичальником на строк більш ніж 60 календарних днів зобов`язань з повернення кредиту, сплати відсотків та комісії, встановлених в пункті 1.1 договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язаний сплатити на першу вимогу банку штраф у розмірі 10 % від суми простроченого платежу на рахунок, зазначений у пункті 1.2 договору. Сплата штрафу здійснюється в гривнях за курсом НБУ на дату нарахування.

06 березня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 06 березня 2007 року № 00054/DR укладено договір іпотеки № 00022rd, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42, 4 кв. м, житлова площа 26, 9 кв. м, яка складається з двох житлових кімнат, розташовану на четвертому поверсі дев`ятиповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У пункті 20 договору іпотеки передбачено, що у випадку порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених пунктами 18.1, 18.5, 18.6, 18.8, 18.9, 18.10 цього договору, він сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 25 % від вартості предмета іпотеки, зазначеної в пункті 11 цього договору.

Пунктом 18.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець зобов`язується в день укладання цього договору застрахувати предмет іпотеки на узгоджену з іпотекодавцем суму на користь іпотекодержателя від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження, випадкового псування, стихійних явищ (лих), техногенних аварій, протиправних дій третіх осіб, а також надати в цей термін іпотекодержателю договір страхування та докази сплати страхового платежу. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування іпотекодавець зобов`язаний подовжити строк його дії або укласти новий договір у встановленому законом порядку та надати іпотекодержателю докази цього та сплати страхового платежу. До повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець зобов`язується не призначати будь-яку іншу особу вигодонабувачем за договором страхування предмета іпотеки.

Додатковими угодами до кредитного договору від 15 липня 2009 року № 1, від 15 квітня 2010 року № 2 та від 05 березня 2012 року №3 строк погашення кредиту продовжено.

17 липня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Страхове товариство «Іллічівське» та ОСОБА_2 строком дії до 23 липня 2013 року укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків позичальника банку № ДнУ-01-000261, де вигодонабувачем зазначено позивача.

17 липня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Страхове товариство «Іллічівське» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування майна позичальника банку (будівлі, споруди, приміщення)

№ ДнУ-10-000239 строком дії до 23 липня 2013 року, де вигодонабувачем є позивач, а предметом договору майно за адресою: АДРЕСА_1 .

23 травня 2014 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 банком спрямована письмова вимога за вих. № 350/08 про сплату страхових платежів та надання банку документів, що підтверджують укладення нового договору страхування та сплати страхових платежів на новий період страхування. Зазначена вимога відповідачем та третьою особою отримана 27 травня 2014 року, що підтверджується копіями поштових повідомлень про вручення поштового відправлення. Однак строк дії договору добровільного страхування майна не було продовжено, а також не укладено нових договорів.

17 вересня 2014 року банк звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором зупинено до набрання законної сили рішенням Іллічівського міського суду Одеської області у цивільній справі № 501/2701/2016-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Марфін Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору недійсним.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд використовує їх системний аналіз.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, банк, за наявності підстав, вправі змінювати строк виконання основного зобов`язання та вимагати від позичальника погасити заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.

Суди під час розгляду справи не досліджували та не з`ясували питання реалізації банком права на зміну строку виконання основного зобов`язання, що є підставою для дострокового стягнення заборгованості із боржника та поручителя, зокрема, не надали оцінку наявній у матеріалах справи доказам: копії позовної заяви банку про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ., поданої до суду 16 вересня 2014 року (том 1, а.с. 71-75), письмовій вимозі про дострокове погашення заборгованості (том 1, а.с. 69).

Змінивши строк виконання основного зобов`язання, не відкликавши таку вимогу, банк залишає за собою право дострокового отримання суми кредиту, відсотків, комісії та інших платежів за договором.

Якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, то передбачений договором строк кредитування надалі не підлягає застосуванню, а строк повернення кредиту вважається таким, що настав.

З`ясування судом строку повернення кредиту, що настав в силу пред`явлення вимоги про дострокове повернення позики за правилами статті 1050 ЦК України, відповідним чином має вплинути на обрахунок суми заборгованості, зокрема, суми процентів та пені за користування кредитом.

Суд під час нового розгляду справи зобов`язаний врахувати положення пункту 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, в якому сформульовано правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом яких зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов`язань. За правилом статті 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов`язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та беручи на себе усі їхні юридичні наслідки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Зважаючи на недослідження наявних у матеріалах справи доказів, а також не перевіривши заперечення відповідача щодо розміру заборгованості за кредитним договором, суди першої та апеляційної інстанцій передчасно зробили висновок про наявність підстав для стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з існуванням боргу за кредитним договором у повному обсязі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи встановлення неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування оскаржуваних судових рішень з направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції..

Враховуючи відсутність у Верховного Суду права самостійно досліджувати докази у справі, взявши до уваги необхідність обрахунку заборгованості, обґрунтованим є рішення про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик