Номер провадження: 22-ц/813/3978/19
Номер справи місцевого суду: 504/2673/18
Головуючий у першій інстанції Добров П. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.

розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року, Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 89041,05 грн. за кредитним договором №б/н від 28.05.2010 року та судові витрати у розмірі 1762 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області 08.11.2002 року) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, рах.№ НОМЕР_3 , МФО 305299, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) заборгованість за Кредитним договором б/н від 28.05.2010 року у розмірі 89 041,05грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 5 461,43грн.; нараховані проценти за користування кредитом - 74 913,54грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3 949,84грн., а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 500,00 штраф (процентна складова) - 4 216,24грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області 08.11.2002 року) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, рах.№ НОМЕР_3 , МФО 305299, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) судовий збір в сумі 1 762грн. 00 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить суд скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від АТ КБ «ПриватБанк» не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 28 травня 2010 року між позивачем та відповідачкою був укладений Кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останньої, згідно з умовами якого, вона отримала від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Даний Кредитний договір б/н від 28.05.2010року складається з самої заяви та Умов і правил надання банківських послуг .

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши та надавши відповідачці кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів, яку (картку) відповідачка отримала та використала кредитні кошти у власних цілях.

Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала та не повернула використані нею кредитні кошти з відсотками позивача, в результаті чого, станом на 31.05.2018року, вона має заборгованість за кредитом у розмірі 89 041,05грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 5 461,43грн.; нараховані проценти за користування кредитом - 74 913,54грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3 949,84грн., а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 500,00 штраф (процентна складова) - 4 216,24грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що оскільки відповідачкою непогашена у повному обсязі заборгованість за кредитним договором, тому позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, виходячи з наступного.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

28 травня 2010 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір б/н у вигляді Анкети -заяви, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 8 000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7).

Відповідач поставила свій підпис у заяві позичальника, погодившись з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.87).

Банк належним чином виконав взяті на себе зобов`язання, надавши кредит на платіжну карту відповідача.

У порушення умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, що підтверджується розрахунком заборгованості, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 31 травня 2018 року становить 89041,05грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 5 461,43грн.; нараховані проценти за користування кредитом - 74 913,54грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3 949,84грн., а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 500,00 штраф (процентна складова) - 4 216,24грн.

Із наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, останній платіж за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 здійснила 28 лютого 2015 року (а.с.6).

Зі вказаними позовними вимогами банк звернувся до суду 03 серпня 2018 року (а.с. 1-3).

У суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 заявила клопотання про застосування строків позовної давності до вказаних позовних вимог, оскільки вона не була повідомлена судом першої інстанції про день, місце і час розгляду справи, а тому не приймала участі у судових засіданнях в суді першої інстанції (а.с.61-62).

Вказана обставина підтверджується матеріалами справи, з яких вбачається, що жодної судової повістки та копії позовної заяви з додатками відповідач ОСОБА_1 не отримувала. Отже, відповідач з поважних причин була позбавлена можливості заявити клопотання про застосування строку позовної давності у суді першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, апеляційний суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18, в якій Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Реалізація кредитором права на стягнення з позичальника суми кредиту і пов`язаних з ним платежів здійснюється у межах, визначених цивільним законодавством, зокрема з урахуванням вимог глави 19 ЦК України «Позовна давність».

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, право кредитора пред`явити до позичальника позов про стягнення кредитної заборгованості обмежене встановленими законом строками звернення до суду.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається останнє погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем було здійснено 28 лютого 2015 року, а з вищевказаними позовними вимогами банк звернувся до суду - 03 серпня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення судом першої інстанції норм процесуального права є обґрунтованими.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Згідно п.3 ч.3ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату час і місце засідання суду ( у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог банку у зв`язку з пропуском банком строку позовної давності у даній справі.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно вимог статті 141 ЦПК України з позивача ПАТ КБ "Приватбанк" на користь відповідача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених ним за подання апеляційної скарги у розмірі 2643 грн.(а.с.55).

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (, рах.№ НОМЕР_3 , МФО 305299, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області 08.11.2002 року) судовий збір за звернення з апеляційною скаргою у сумі 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21.05.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда