ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1942/19 Справа № 204/3207/17 Суддя у 1-й інстанції - Книшш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до відповідача з позовною заявою, в якій просила визнати заповіт, виданий від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6 , посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.С. 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, недійсним і нечинним. В обґрунтування позову позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат її матері - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкав у м. Дніпропетровську АДРЕСА_2 . 26 листопада 2009 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_6 про прийняття спадщини за заповітом було заведено спадкову справу № 1000/2009 щодо майна ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 року мати позивача ОСОБА_8 , звернувшись до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з відповідною заявою, прийняла спадщину, що залишилася після смерті її брата ОСОБА_7 В той час мати позивача дізналася про наявність спірного заповіту. Будь-хто з інших осіб не звертався до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишивши за життя заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. 22 січня 2013 року за реєстром № 4-76, яким заповідала все своє майно відповідачу. ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати позивача - ОСОБА_8 у зв`язку з чим 25 лютого 2016 року за заявою позивача про прийняття спадщини Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №122/2016. Мати позивача ОСОБА_8 і позивач не відмовлялися від своєї спадщини. Нерухомим майном, яке входить до складу спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_7 , є квартира АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_7 на праві приватної власності. Позивач вважає, що спірний заповіт не може бути визнаним дійсним на день, яким від датований, і не може вважатися дійсним і чинним, починаючи з 21 травня 2015 року, оскільки виконаний на бланку, який містить зображення герба неіснуючої на той час держави СРСР і не містить зображення герба України. Отже, на думку позивача, заповіт, який виданий від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_6 і посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.С. 04 липня 1995 року за реєстром № 3-1822, не відповідає положенням Постанови Верховної Ради України «Про державний герб України» від 19 лютого 1992 року. Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР такий заповіт, як угода, визнається недійсним. У зображенні герба на бланку заповіту відтворюється поєднання серпа та молота, що, згідно Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09 квітня 2015 року, який набрав чинності 21 травня 2015 року, визнається символікою тоталітарного режиму, а тому використання спірного заповіту заборонено Законом. Заборона використання заповіту унеможливлює отримання спадкоємцями ОСОБА_6 майна ОСОБА_7 , як частки спадщини після ОСОБА_6 Цей заповіт не надає права спадкоємцям ОСОБА_6 отримати у спадщину майно, що належало ОСОБА_7 за його життя, оскільки Закон набрав чинності до відкриття спадщини на майно ОСОБА_6 заповіт не приводить до настання правових наслідків, на які був спрямований, і тим не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для його чинності. Враховуючи викладене, позивач вважає, що єдиним і безспірним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 , була мати позивача ОСОБА_8 (а.с. 98-99 том 1).

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_5 ), треті особи: Третя дніпровська державна нотаріальна контора (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Робоча, 22-А), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_7 ) про визнання заповіту недійсним - відмовлено повністю (а.с.241-243 том 2).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 1-6 том 3).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_2 (а.с.1-165 том 2).

04 липня 1995 року ОСОБА_7 оформив заповіт, в якому зазначив, що все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, він заповідає ОСОБА_6 , який було посвідчено Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі під № 3-1822 (а.с. 11 том 2).

У встановлений законом строк, а саме 26 листопада 2009 року, ОСОБА_6 звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на її ім`я. Так, на підставі вищевказаної заяви ОСОБА_6 державним нотаріусом було зареєстровано спадкову справу за № 1000/2009 (а.с. 2 том 2).

Також із заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_7 та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом зверталася мати позивача ОСОБА_8 (а.с. 4, 171 том 2).

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6 , спадкоємцями після смерті якої були: відповідач - за заповітом, на все належне майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, що належатимуть, та третя особа ОСОБА_4 - за заповідальним розпорядженням на грошові внески з відповідними процентами, що знаходяться в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 171, 175, 178 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_8 , після смерті якої із заявою про прийняття спадщини зверталася лише позивач (а.с. 112, 113 том 1).

Позивач вважає, що єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 була її мати ОСОБА_8 , а тому майно, яке її мати могла б отримати як спадщину від свого брата, стає складовою спадщини, що переходить до спадкоємців ОСОБА_8

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з відсутності підстав для визнання спірного заповіту недійсним.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У ст. 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року (станом на дату посвідчення спірного заповіту) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Вимоги зазначеної статті узгоджуються з положеннями ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним та нечинним заповіту, позивач посилалася на те, що спірний заповіт, як угода, не відповідає положенням Постанови Верховної Ради України "Про державний герб України" від 19.02.1992 року, а тому згідно ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР 1963 року такий заповіт має бути визнаним недійсним. Крім того, підставою недійсності заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.С. 04 липня 1995 року за реєстром №3-1822, позивач зазначає і те, що на бланку вказаного заповіту відтворюється поєднання серпа та молота, що визнається символікою тоталітарного режиму, і використання такої символіки прямо заборонено Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09 квітня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» №317-VIII від 9 квітня 2015 року, який набрав чинності 21.05.2015 року, передбачено, що пропаганда комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів та їхньої символіки визнається наругою над пам`яттю мільйонів жертв комуністичного тоталітарного режиму, націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарного режиму та заборонена законом.

За положеннями ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

В рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд обґрунтовано виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог, посилаючись на те, на час посвідчення спірного заповіту від 04 липня 1995 року норми Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» не були чинними.

Крім того, судом враховано, що обставини, викладені у позові щодо відсутності Державного герба України на бланку спірного заповіту, не свідчать про відсутність волі заповідача на його написання. Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року N 18/5 (у редакції, чинній на час посвідчення спірного заповіту) не передбачено такого наслідку, як нечинність, за виконання посвідчення заповіту не на спеціальному бланку.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Виходячи з того, що позовні вимоги про визнання недійсним та нечинним спірного заповіту обґрунтовані невідповідністю бланку, на якому він був посвідчений, певним нормам та вимогам, та враховуючи встановлені судом підстави для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для витребування з Третьої дніпровської державної нотаріальної контори примірнику спірного заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.С. 04 липня 1995 року за реєстром №3-1822, що зберігається у справах Третьої дніпровської державної нотаріальної контори.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення позивачем обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 вказаної вище статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

За таких обставин, враховуючи що в задоволенні позовних вимог відмовлено, апеляційна скарга залишена без задоволення, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: