ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 639/1104/19

Провадження № 22-ц/818/2438/19

06 червня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2019 року в складі судді Баркової Н.В.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Ткаченко О.В., до відповідача ОСОБА_2 , в якій позивач просить суд в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, а саме готівкових грошових коштів в іноземній валюті у сумі 200000,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (2 708,7563 гривень за 100 доларів США) станом на дату складання цієї позовної заяви (21.02.2019) складає суму у розмірі 5417512,60 гривень наступним чином: визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на готівкові грошові кошти в іноземній валюті у сумі 129093,2 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (27087563 гривень за 100 доларів США) станом на дату складання цієї позовної заяви (21.02.2019) складає 3518756, 30 грн. (з яких: 100 000,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 2708756,30 гривень це 1/2 частка від суми у розмірі 200000 доларів США (за офіційним курсом Національного банку України дорівнює сумі у розмірі 5 417512,60 гривень) та 29 903,02 доларів США (за офіційним курсом Національного банку України дорівнює 810000 гривень) це грошова компенсація вартості 1/2 частки набутої ОСОБА_2 у власність чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 вартістю 1 620000, 00 гривень за наслідками поділу спільного сумісного майна подружжя); стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 3 518 756,30 гривень, що за офіційним курсом Національного банку України (2.708,7563 гривень за 100 доларів США) станом на дату складання цієї позовної заяви (21.022019) складає 129903,02 доларів США.

Разом, з позовом представником позивача - адвокатом Ткаченко О.В. подано заяву, про забезпечення позову, в якій останній просить суд в порядку забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошових коштів у порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя накласти арешт на належне відповідачу ОСОБА_2 майно та грошові кошти.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2019 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі №639/1104/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвали нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції помилково послався на правовий висновок у справі № 752/6255/18. Суд в ухвалі не зазначив чиї саме інтереси будуть порушені ухвалою суду про забезпечення позову. Заява про забезпечення позову у повній мірі відповідає вимогам норм процесуального права. У заяві про забезпечення позову зазначено, що відповідач не дотримується досягнутих між нею та позивачем усних домовленостей, у зв`язку з чим існує реальний ризик того, що відповідач до винесення рішення у цивільній справі здійснює відчуження зареєстрованого за нею нерухомого майна.

03 червня 2019 року до Харківського апеляційного суду надійшло доповнення до апеляційної скарги в яких представник позивача адвокат Шинкарчук A.B. просить поновити пропущений строк для подання доповнень до апеляційної скарги та в рамках забезпечення позову накласти арешт на належне відповідачці ОСОБА_2 майно, а саме:

-чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

-57/200 часток у праві власності на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_2 ;

-1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 ;

-квартиру АДРЕСА_2 та грошові кошти.

Ухвалою Харківського апеляційного суд від 06 червня 2019 року доповнення до апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2019 року повернуто апелянту.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Матеріалами справи встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме грошових коштів.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 послався на те, що відповідач не виконує взяті на себе усні домовленості щодо розподілу спільного майна, а саме грошових коштів у розмірі 200000 дол. США., з яких в порядку поділу майна позивачеві належить 129903, 02 дол. США. Вказує, що поза розумним сумнівом існує реальний ризик того, що відповідач до винесення рішення у цивільній справі здійснить належного їй на праві власності майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду та/або ефективний захист порушених прав і законних інтересів.

Відмовляючи в задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заява про забезпечення позову носить неконкретний характер, матеріали заяви не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та їх обсягу, посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування є недостатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Крім того, представником позивача взагалі не визначено щодо якого конкретного майна чи грошових коштів, належних відповідачу, слід вжити заходи забезпечення позову на його думку.

З таким висновком колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно частини 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, суд в цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належать відповідачеві і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Таким чином законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову.

Для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення про забезпечення позову ухвала суду про накладення арешту як на рухоме так і на нерухоме майно повинна містити відомості про об`єкт обтяження ( адреса, якщо нерухоме майно, кадастровий номер земельної ділянки, державний номер транспортного засобу, тощо), оскільки ці відомості зазначаються в заяві про реєстрацію обтяження.

З наведеного випливає, що відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, де це майно знаходиться, на яких рахунках та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно відповідача позивач не вказав на яке саме майно просить накласти арешт та де це майно знаходиться, не зазначено на яких рахунках в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача, на які він просить накласти арешт.

Відсутність відомостей про конкретне майно відповідача, реєстрація їх за позивачем на час розгляду справи, та його вартість не дає змогу визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заява про забезпечення позову не містить достатнього обґрунтування щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

З матеріалів справа вбачається, що між сторонами виник спір майнового характеру, разом з тим, заява про забезпечення позову не містить обґрунтування необхідності вжиття такого заходу забезпечення позову як арешт.

Серед передбачених частиною 1статті 152 ЦПК України видів забезпечення позову, такий вид як накладення арешту є крайнім заходом забезпечення позову, для застосування якого матеріли справи не містять достатніх даних, обґрунтованих доводів позивачем не надано. Обраний спосіб забезпечення позову може призвести до необґрунтованого обмеження права власника на реалізацію захищеного права володіння майном.

Ураховуючи те, що позивач під час розгляду справи у суді першої інстанції не вказав на яке саме майно просить накласти арешт та де це майно знаходиться, дані, щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем рішення відсутні, тому суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Разом з тим,позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із обґрунтованою заявою про забезпечення позову та зазначенням конкретного майна, яке належить відповідачу на праві власності та знаходиться у нього чи інших осіб.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням обставин справи, предмету спору, характеру спірних правовідносин, завдань цивільного судочинства та забезпечення рівності прав і охоронюваних законом інтересів сторін, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Крім того, звертаючись до суду апеляційної інстанції з доповненням до апеляційної скарги, апелянтом не було враховано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Вимоги, з якими представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звертався до суду апеляційної інстанції не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 червня 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна