ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди , -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року позовні вимоги Гадун ОСОБА_2 до Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку коштів на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) - 100 000 грн. (сто тисяч гривень) у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року по справі № 200/15001/16 та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року просить рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2016 року у справі № 200/18502/14-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, третя особа ОСОБА_3, про визнання дій протиправними, відшкодування шкоди. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку 101262,65 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди (а.с.69-78).

Постановляючи зазначене рішення, апеляційний суд виходив з наступного.

04 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпро-Будінвест» було укладено договір відповідального зберігання майна №1-0404, відповідно умов якого та акту приймання передачі №1 від 04 квітня 2008 року, позивач передав на зберігання вищевказане майно.

14 жовтня 2010 року слідчим Кіровського СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу №65102088 за фактом заволодіння майном ОСОБА_3 на суму 40 048,35 грн.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року задоволено подання слідчого про проведення обшуку обєкту злочинного посягання (покрівля, фурнітура) за місцем знаходження ТОВ "Дніпро-Будінвест".

Згідно до протоколу обшуку від 15 жовтня 2010 року за адресою ТОВ «Дніпро-Будінвест» по пр. Кірова, 48-г було проведено обшук, в ході якого було виявлено та вилучено, в тому числі, придбане за накладною №117 від 04 квітня 2008 року майно (покрівля, фурнітура), зазначене в позиціях 8-16 протоколу та долучене до матеріалів кримінальної справи. Вилучені за протоколом обшуку матеріальні цінності (позиції 8-16) відповідно до схоронної розписки від 15 жовтня 2010 року були передані на зберігання ОСОБА_3

Протоколом від 10 листопада 2010 року про виконання вимог ст. 98-2 КПК України ОСОБА_1 оголошено про підозру та на підставі постанови від 10 листопада 2010 року обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою слідчого СВ Кіровського СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_4 від 19 листопада 2010 року кримінальну справу у відношенні ОСОБА_1 за вчинення злочину, передбаченого ст. 190 ч.2 "шахрайство" припинено, в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Постановою прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська ОСОБА_5 вказана постанова слідчого була скасована, кримінальна справа направлена до слідчого відділу для подальшого досудового розслідування.

29 квітня 2011 року ОСОБА_1, як підозрюваному, повторно було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою слідчого СВ Кіровського СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_4 від 11 липня 2011 року кримінальну справу у відношенні ОСОБА_1 за вчинення злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 "шахрайство" припинено, в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2011 року вищевказану постанову слідчого скасовано, матеріали справи направлено на додаткове розслідування.

Постановою СВ Кіровського СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_4 від 21 вересня 2011 року досудове слідство по даній кримінальній справі було поновлено.

Постановою слідчого СВ Кіровського СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 21 жовтня 2011 року кримінальну справу у відношенні ОСОБА_1 за вчинення злочину, передбаченого ст. 190 ч.2 "шахрайство" припинено, в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2011 року вищевказану постанову слідчого скасовано, матеріали справи направлено на додаткове розслідування.

Постановою СВ Кіровського СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 20 січня 2012 року досудове слідство по даній кримінальній справі було поновлено.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2012 року, яка була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.03.2013 року, скасовано постанову слідчого СВ Кіровського СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 14 жовтня 2010 року про порушення кримінальної справи №65102088, та зазначено, що вказана постанова після набрання законної сили тягне за собою скасування запобіжних заходів, повернення вилучених речей, поновлення прав, на які під час розслідування встановлювались обмеження.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2016 року у справі № 200/18502/14-ц встановлено, що порушення кримінальної справи було неправомірним, а відповідно і процесуальні дії, які були повязані з кримінальним провадженням, оголошенням підозри ОСОБА_1 та вилученням належного йому майна.

Цим же рішенням апеляційного суду від 07.07.2016 року зазначено, що ОСОБА_1 неодноразово, а саме 08.08.2012 року, 13.09.2012 року, 12.10.2012 року, 11.04.2013 року, та в подальшому з травня 2013 року по квітень 2014 року, звертався з приводу повернення вилученого майна, як до слідчих органів, так і до органів прокуратури, на які покладений обов'язок процесуального керівництва слідством, однак майно йому повернуто не було.

Суд прийшов до висновку, що зазначені дії свідчать про невиконання слідчими органами відповідно до вимог Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» обовязку щодо повернення вилученого майна позивача та стягнув на користь позивача вартість майна на підставі наданих ним рахунків-фактур різних торгівельних компаній, відповідно до яких середня ціна втраченого майна становить 101262,65 грн.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2016 року у справі № 200/18502/14-ц набрало законної сили, та відповідачами не надано доказів щодо його скасування.

Таким чином, факти щодо незаконного порушення кримінальної справи, незаконного оголошення ОСОБА_1 підозри, незаконного обрання йому запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, незаконного обшуку, вилучення та в подальшому неповернення належного позивачу майна визнані судом встановленими, та такими, що не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

При цьому у відповідності до ст. 2 вказаного Закону право на відшкодування виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2012 року, якою було скасовано постанову слідчого СВ Кіровського СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 14 жовтня 2010 року про порушення кримінальної справи №65102088, вказано на відсутність приводів і підстав для порушення кримінальної справи за фактом шахрайських дій відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України (а.с. 23, зв).

Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Відповідно до ст. 4 вищевказаного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 із змінами, внесеними постановою ВСУ №5 від 25.05.01 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» дає наступне визначення поняття моральної шкоди: «...під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків...».

Враховуючи зазначене, встановлено, що з 14.10.2010 року по 03.07.2012 року, тобто більш ніж півтора року, позивач ОСОБА_1 перебував під досудовим слідством. Так, 15.10.2010 на підприємстві, директором якого є позивач, було проведено обшук (а.с. 12-13), в подальшому позивачу було оголошено про підозру, обрано запобіжний захід, що підтверджується матеріалами справи.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем доведено факт спричинення йому моральної шкоди не тільки в звязку з притягненням його до кримінальної відповідальності, що принижувало його людську гідність, а й тим, що він, як власник приватного підприємства, директор цього підприємства, отримав негативний вплив на власну ділову репутацію; були розірвані ділові відносини, домовленості, зв'язки; у його партнерів об'єктивно виник сумнів у добропорядності та чесності його бізнесу, що змусило його докладати багато зусиль для організації свого життя, та доведення своєї невинуватості.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, щодо необґрунтовано завищеного розміру моральної шкоди, є безпідставними та всупереч ст. 81 ЦПК України не підтвердженні належними доказами.

Твердження апелянта про те, що позивачем не доведено причинного звязку між кримінальним провадженням, досудовим розслідуванням та погіршенням здоровя позивача, не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно зясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до положень ст.ст. 1, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду», підлягає відшкодуванню моральна шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду», завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Крім того, ч.2 ,3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих

стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

А тому, враховуючи те, що 15.10.2010 року на підприємстві директором якого був ОСОБА_7 проведено обшук і в подальшому позивачу було оголошено про підозру та обрано запобіжний захід, в результаті чого позивач більше півтора року перебував під досудовим слідством, факт спричинення ОСОБА_7 моральної шкоди є доведеним.

Також, спричинення ОСОБА_7 моральної шкоди полягає не тільки в звязку з притягненням його до кримінальної відповідальності, що принижувало його людську гідність, а й тим, що він, як власник приватного підприємства, директор цього підприємства, отримав негативний вплив на власну ділову репутацію; були розірвані ділові відносини, домовленості, звязки; оскільки справа була порушена за фактом шахрайства, тому у партерів обєктивно виник сумнів у добропорядності та чесності його бізнесу, що змусило його докладати багато зусиль для організації свого життя, та доведення невинуватості.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що вилучене у позивача майно, всупереч вимог чинного законодавства слідчими органами повернуто не було, а тому ОСОБА_7 був змушений докладати значних зусиль з поновлення своїх майнових прав (а.с. 25,26, 27, 28, 29, 33, 34, 34, 36, 37, 40, 41).

А тому, у звязку з понесеними ОСОБА_7 душевними стражданнями та хвилюваннями, викликаними незаконними порушеннями кримінальної справи і притягненням його у якості підозрюваного у шахрайстві, спричинили виникнення хвороби «цукровий діабет».

Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30.08.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлено діагноз цукровий діабет 2 ст. та останній перебуває на обліку у лікаря з 2013 року (а.с.43).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку коштів на користь ОСОБА_1.

Доводи апелянта щодо безпідставного стягнення судового збору є обґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_8