КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/5667/2019
Справа № 754/870/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, директора Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих Філіпа Степана Юрійовича на рішення Деснянського районного суду м. Києвав складі судді Таран Н.Г., ухвалене в м. Київ 30 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, третя особа директор Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих Філіп Степан Юрійович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивувала тим, що з 27 червня 2017 року працювала на посаді головного бухгалтера Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих. 10 січня 2018 року у відділі кадрів відповідача їй видали наказ № 57-к від 07 грудня 2017 року про її звільнення, підставою якого зазначили її заяву про звільнення за власним бажанням від 07 грудня 2017 року, якої вона не писала, при цьому пояснень у неї не відбирали, з наказом не ознайомлювали аж до 10 січня 2018 року. Також їй не виплачено заробітну плату, надбавки, доплати за понаднормово відпрацьований час, високі досягнення в праці, компенсації за невикористану відпустку.

Просила поновити їй строк звернення до суду з даним позовом, поновити її на посаді головного бухгалтера Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, стягнути із відповідача на її користь 13300 грн. як відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 грудня 2017 року по 23 січня 2018 року, та 50000 грн. моральної шкоди через незаконне звільнення. Одночасно стягнути з директора підприємства, за незаконним наказом якого проведено її звільнення, на користь підприємства 13300 грн. як матеріальну відповідальність за заподіяну підприємству шкоду у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року позов задоволено частково, поновлено ОСОБА_2 на посаді тимчасово виконуючої обов`язки головного бухгалтера Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 грудня 2017 року по 30 січня 2019 року в сумі 114931,96 грн. та моральну шкоду 5000 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позову відмовлено.

Третя особа директор Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих Філіп С.Ю. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, через представника Стегницького А. М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що строк звернення до суду у позивача закінчився 08 січня 2018 року, а суд не вирішив питання про його поновлення. При цьому, оскільки його як третю особу не повідомляли про час і місце розгляду справи, він не міг подати заяву про застосування строків давності.

Зазначав, що суд посилався на Статут підприємства, а саме п. 4.7, з якого вбачається, що головний бухгалтер призначається на посаду та звільняється з посади президією ЦП УТОС за поданням директора підприємства згідно чинного законодавства України. Однак в даному Статуті ніде не зазначається про те, чи призначається тимчасово виконуючий обов`язки бухгалтера президією ЦП УТОС, отже суд трактує норму Статуту всупереч законодавства на стороні позивача.

Пояснив, що позивач у своїй роботі допускала систематичні порушення, і коли 07 грудня 2017 року було вжито штрафні санкції через ці порушення, вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, яку зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції. Після того, як ОСОБА_2 порвала наказ про звільнення і власну заяву, вона на роботу не виходила, підприємство залишилось без бухгалтера, і він як директор вимушений був прийняти на роботу іншого тимчасово виконуючого обов`язки на цій посаді.

Вказував, що суд порушив вимоги ст. 275 ЦПК України, розглядаючи справу більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд не з`ясував, чи позивач працює на іншій роботі, чи отримує допомогу по безробіттю з центру зайнятості, а це може мати вагоме значення при винесенні рішення щодо стягнення коштів за вимушений прогул, а позивач може зловживати своїми правами, як нею вже було зроблено в іншій справі про поновлення на роботі № 754/16137/15, оскільки на її користь було стягнуто кошти за вимушений прогул за час, коли вона вже працювала у Підприємстві «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих.

Відповідач Підприємство «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, також не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що сама заява про звільнення за власним бажанням все ж таки була складена особисто позивачем, його представником цей факт визнаний та встановлений судом. Заява подана 07 грудня 2017 року, що підтверджується реєстрацією у журналі вхідної документації та відміткою на заяві, а навіть якщо дана заява подана без дати задовго до 07 грудня 2017 року, то фактично позивач завчасно попередив відповідача про звільнення, як і передбачено ст. 38 КЗпП України.

Заперечував висновки суду про те, що згідно ст. 38 КЗпП України працівнику надається право протягом двох тижнів з моменту подання заяви про звільнення змінити своє рішення, оскільки у працівника виникає не право протягом двох тижнів передумати звільнятись, а у більшій мірі обов`язок попередити за два тижні про звільнення та відпрацювати їх. Працівник, подавши заяву про звільнення без визначення конкретної дати, фактично не попереджає роботодавця про звільнення, а ставить його перед фактом, і тоді вже роботодавець в такому випадку вирішує, чи застосовувати норму щодо двох тижнів або задовольняти заяву одразу.

Вказував, що після знищення своєї заяви про звільнення та копії наказу, яке відбулося 08 грудня 2017 року, позивач виконувати свої обов`язки не продовжила, доказів щодо перешкоджання позивачу у продовженні виконання нею своїх обов`язків матеріали справи не містять.

Зазначав, що позовна заява надійшла до суду 23 січня 2018 року з явним порушенням місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, однак суд ніяких рішень щодо їх поновлення не приймав.

Не погоджувався із висновками суду про відсутність розпорядження голови ЦП УТОС та постанови Президії ЦП УТОС про затвердження розпорядження про звільнення позивача з посади, хоча при прийнятті позивача на роботу цей порядок дотримано. Судом не враховано, що такий порядок було дотримано лише для термінового оформлення у нотаріуса карту зразків підписів, і що прийняття на роботу або звільнення тимчасово виконуючого обов`язки такого порядку не потребує. Крім того, як з`ясувалося згідно листа ЦП УТОС № 06-14 від 04 лютого 2019 року, повноваження директора поширюються на прийняття та звільнення з посади головного бухгалтера підприємства.

Вказував на порушення процесуальних строків розгляду справи та неповноту встановлення судом обставин справи, зокрема щодо працевлаштування позивача за час нібито вимушеного прогулу.

Вважав, що позивач явно зловживає своїм правом на працю та судовий захист, що підтверджується його бажанням поновитися на роботі одночасно у декількох місцях.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, розпорядженням Голови Центрального правління УТОС від 21 червня 2017 року № 13 ОСОБА_2 прийнято тимчасово виконуючою обов`язки головного бухгалтера підприємства «Республіканського будинку звукозапису і друку УТОС» з 23 червня 2017 року, на підставі заяви ОСОБА_2 (а. с. 21).

22 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до директора «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих Філіпа С.Ю. із заявою про прийняття її на роботу на посаду головного бухгалтера з 23 червня 2017 року. Заява містить резолюцію відділу кадрів «до наказу з оплатою згідно штатного розпису» (а. с. 20).

Наказом Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих від 22 червня 2017 року № 41-к ОСОБА_2 прийнято на посаду тимчасово виконуючої обов`язки головного бухгалтера підприємства «Республіканського будинку звукозапису і друку Українського товариства сліпих» із 23 червня 2017 року з посадовим окладом згідно штатного розпису і премії, передбаченої положенням про преміювання (а. с. 22).

23 червня 2017 року інспектором по кадровій роботі ОСОБА_7 складено службову записку на ім`я директора підприємства про те, що при оформленні кадрових документів ОСОБА_2 не надала трудову книжку, пояснивши, що в неї триває судовий процес і попередній роботодавець не видав їй трудову книжку, тому ОСОБА_2 буде прийнята без трудової книжки (а. с. 30).

12 липня 2017 року постановою президії Центрального правління Українського товариства сліпих № 07-1 затверджено розпорядження Голови ЦП УТОС № 13 від 21 червня 2017 року про прийняття на роботу тимчасово виконуючої обов`язки головного бухгалтера підприємства ОСОБА_2 (а. с. 23).

В матеріалах справи на а. с. 24 міститься копія заяви, подана від імені головного бухгалтера ОСОБА_2 , на ім`я директора Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих Філіпа С.Ю. , в якій ОСОБА_2 просила звільнити її за власним бажанням. На заяві наявна резолюція до відділу кадрів «до наказу 08 грудня 2017 року» та вхідний № 142 від 04 грудня 2017 року.

Наказом № 57-к від 07 грудня 2017 року Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих ОСОБА_2 , тимчасово виконуючу обов`язки головного бухгалтера, 08 грудня 2017 року звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_2 від 07 грудня 2017 року (а. с. 3, 25).

08 грудня 2017 року працівниками підприємства Республікансьокго будинку звукозапису і друку УТОС - інспектором по кадровій роботі ОСОБА_7, головним інженером ОСОБА_5 і помічником директора Руденком І .О . складено акт про те, що тимчасово виконуюча обов`язки головного бухгалтера ОСОБА_2 ознайомилась з наказом № 57-к від 07 грудня 2017 року про її звільнення 08 грудня 2017 року за власним бажанням, але відмовилась його підписати (а. с. 26).

Службові записки з аналогічними відомостями складені окремо зазначеними особами на ім`я директора підприємства, крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомили, що ОСОБА_2 заяву від 07 грудня 2017 року, вхідний номер № 142, на її звільнення, а також наказ розірвала і кинула на стіл (а. с. 27 - 29).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що позивача було звільнено із займаної посади з порушенням норм чинного законодавства, п. 4.7 статуту підприємства, оскільки відповідач не врахував при винесенні наказу про звільнення № 57-к від 07 грудня 2017 року волевиявлення позивача щодо відкликання заяви про звільнення та встановленого статутом порядку звільнення, а тому позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді тимчасово виконуючої обов`язки головного бухгалтера підлягають задоволенню. Дійшовши висновку про незаконність звільнення ОСОБА_2 , суд також стягнув на її користь із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Із даними висновками апеляційний суд не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення

працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як встановлено судом, позивач власноруч написала заяву про звільнення її за власним бажанням, будь-яких доказів про подання такої заяви під примусом адміністрації підприємства позивачем надано не було, заява про звільнення подана позивачем 07 грудня 2017 року.

Дійшовши висновку про порушення відповідачем вимог ст. 38 КЗпП України, суд першої інстанції не врахував, що заява ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням не містить дати, з якої вона просить її звільнити, а отже застосування двотижневого строку перед звільненням у даному випадку є не обов`язком, а правом підприємства.

Також поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що після ознайомлення з наказом про звільнення позивач усунулася від продовження виконання своїх посадових обов`язків, і будь-які докази перешкоджання їй у продовженні роботи в матеріалах справи відсутні, а отже умови ч. 2 ст. 36 КЗпП України, якою прямо заборонено звільняти працівника за поданою раніше заявою у випадку продовження ним роботи, роботодавцем було дотримано.

Не з`ясовано судом першої інстанції і необхідності застосування до спірних правовідносин пункту 4.7 Статуту Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, який суд вважав порушеним в частині порядку звільнення позивача з займаної нею посади.

Дійсно, згідно п. 4.7 статуту Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, затвердженого 22 січня 2001 року, головний інженер та головний бухгалтер призначаються на посаду та звільняються з посади президією ЦП УТОС за поданням директора підприємства згідно чинного законодавства України і встановленим в системі порядком (а. с. 84).

Згідно п. 4.2 статуту, підприємство очолює директор, що діє за принципом одноосібного керування та на основі поєднання прав та інтересів УТОС і трудового колективу.

Однак ОСОБА_2 приймалася не на посаду головного бухгалтера, а на посаду тимчасово виконуючої обов`язки головного бухгалтера, що підтверджується розпорядженням № 13 від 21 червня 2017 року та наказом № 41-к від 22 червня 2017 року, із яким позивач була ознайомлена під підпис та не оскаржувала його.

Порядок приймання на посаду та звільнення працівників, які тимчасово виконують обов`язки інших посадових осіб, статутом не врегульовано, отже передбачена п. 4.7 статуту процедура звільнення з посади президією ЦП УТОС не підлягала застосуванню до позивача, і наказ директора підприємства, який діє за принципом одноосібного керування, був достатньою правовою підставою для цього.

Дані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, суд не з`ясував, чи позивач працює на іншій роботі, чи отримує допомогу по безробіттю з центру зайнятості, що впливало на розмір і період стягнення компенсації.

Крім того, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що із наказом про звільнення позивач ознайомлена 08 грудня 2017 року, від його отримання відмовилася, що підтверджується складеними в цей же день актом та службовими записками, а позов до суду подано 23 січня 2018 року, однак судом першої інстанції питання про поновлення пропущеного місячного строку для звернення із заявою про вирішення трудового спору про звільнення не вирішувалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ч. 4 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, виходячи із аналізу наведеної норми, передумовою поновлення на роботі звільненого працівника в судовому порядку є встановлення незаконності такого звільнення, оскільки законне звільнення працівника є правом підприємства, яке суд також повинен охороняти, дотримуючись паритету прав як позивача, так і відповідача.

Разом із тим, наказу № 57-к від 07 грудня 2017 року Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, на підставі якого її було звільнено, ОСОБА_2 не оскаржувала та не просила суд визнати звільнення незаконним.

Отже, з урахуванням відсутності заявлених позовних вимог про визнання незаконним звільнення або наказу про звільнення від 07 грудня 2017 року № 57-к, не підлягали задоволенню інші вимоги ОСОБА_2 , як похідні.

Також судом істотно порушено строк розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, встановлений ст. 275 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Такі дії суду призвели до невиправданого збільшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який розраховано судом першої інстанції на дату ухвалення рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито судом 21 лютого 2018 року, а рішення ухвалене 30 січня 2019 року, при цьому розгляд справи було призначено на 28 серпня 2018 року, однак в подальшому двічі відкладено щоразу на строк більший, ніж передбачено в цілому для розгляду справи.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Враховуючи, що у заяві про звільнення ОСОБА_2 , поданої 07 грудня 2017 року, остання не зазначила дати, з якої просила її звільнити, відповідач в особі директора Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих Філіпа С.Ю. скористався своїм правом на обрання дати звільнення і прийнятим в межах компетенції наказом від 08 грудня 2017 року звільнив її з посади тимчасово виконуючої обов`язки головного бухгалтера, апеляційний суд не вбачає в діях відповідача порушень законодавства та статуту підприємства під час звільнення позивача.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно калькуляції відпустки за відпрацьований час та відомостей, ОСОБА_2 нараховано компенсацію відпустки в розмірі 3719,17 грн. Компенсація та заробітна плата були виплачені 11 грудня 2017 року, зауважень щодо розміру цих виплат позивачем висловлено не було (а. с. 32, 93, 94).

Таким чином, вимоги ст. 47 КЗпП України щодо розрахунку з працівником також були дотримані відповідачем.

Перевіряючи дотримання підприємством інших вимог ст. 47 КЗпП України, апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_2 була прийнята на роботу без трудової книжки (а. с. 30), а від вчасного отримання копії наказу про звільнення відмовилась (а. с. 26 - 29).

Також апеляційний суд враховує, що позовні вимоги про визнання незаконним звільнення або наказу про звільнення позивачем не заявлялись.

Враховуючи вищенаведене, обставини, на які посилалася ОСОБА_2 , не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а отже її позовні вимоги про поновлення на роботі, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Оскільки апеляційний суд відмовляє в задоволенні позову в зв`язку із його недоведеністю, що є самостійною підставою для цього, питання про поновлення строку звернення до суду не вирішується.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про залишення позову без задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих судові витрати в розмірі 2580 грн. за подання апеляційної скарги в частині позовних вимог, від сплати судового збору за якими ОСОБА_2 при поданні позову звільнена на була. Решту судових витрат 1057,20 грн. даному скаржнику компенсується за рахунок держави.

16 травня 2019 року до суду від представника третьої особи адвоката Стегніцького А.М. надійшов детальний опис робіт, виконаних адвокатом для надання правничої допомоги на загальну суму 11409,10 грн. згідно ст. 137 ЦПК України.

Оцінюючи наявність правових підстав для стягнення цих витрат, апеляційний суд враховує, що згідно п. 5 договору про надання правової допомоги від 06 лютого 2019 року, укладеного Філіпом С.Ю. із адвокатом Стегніцьким А.М. (а. с. 190), обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим договором визначаться у відповідному розрахунку, який є невід`ємним додатком до цього договору і свідчить про виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Таким чином, оскільки детальний опис робіт не містить невід`ємного додатку до договору про надання правової допомоги - розрахунку, який передбачений його умовами, а витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла згідно ч. 1 ст. 138 ЦПК України не компенсуються взагалі, апеляційний суд не вбачає підстав для віднесення витрат, зазначених в даному описі робіт, до судових витрат, які підлягають розподілу.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, директора Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих Філіпа Степана Юрійовича задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих, третя особа директор Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих Філіп Степан Юрійович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Підприємства «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих (м. Київ пров. Т.Шевченка 4 ) судові витрати в розмірі 2580 грн.; решту судових витрат 1057,20 грн. компенсувати Підприємству «Республіканський будинок звукозапису і друку» Українського товариства сліпих за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.