КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/6627/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/5446/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Сліпченка О.І., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Прокредит Банк», третя особа: Приватне підприємство «Агро-Ком» про визнання договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И В :

20 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, де просиввизнати припиненим договір поруки №187889-ДП7 від 29 травня 2004 року, який укладений між ним та Публічним акціонерним товариством «Прокредит Банк».

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 травня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Прокредит Банк» та Приватним підприємством «Агро-Ком» укладено кредитний договір №1602.44160, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит, терміном до 21 березня 2021 року.

29 травня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Прокредит Банк» та позивачем укладено договір поруки №187889-ДП7, за умовами якого останній поручається перед кредитором за виконання усіх зобов`язань позичальника у повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

Останній платіж на виконання умов кредитного договору позичальник здійснив 10 грудня 2014 року.

Починаючи з 01 лютого 2015 року, в силу п. 3.6 кредитного договору, Приватне підприємство «Агро-Ком» повинно було здійснити повністю дострокове погашення кредиту.

У зв`язку з цим банк мав право звернутися до поручителя в строк до 01 серпня 2015 року з вимогою про виконання зобов`язань за договором поруки.

Однак, банк у зазначений строк з вимогою до поручителя не звернувся, а тому договір поруки вважається припиненим.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що договір поруки не є самостійним договором, а є способом забезпечення кредитного зобов`язання, строк виконання якого визначений датою - 29 травня 2016 року.

Банк скористався своїм правом, передбаченим договором та направив позичальнику та поручителю письмову вимогу про виконання умов договору, які залишились проігнорованими, після чого позичальник звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, тобто в межах встановленого строку, договір поруки не є припиненим.

Не погоджуючись із ухваленим судом рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 29 травня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Прокредит Банк» та Приватним підприємством «Агро-Ком» укладено кредитний договір №1602.44160, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується належно виконати всі умови, необхідні для отримання кредиту, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені договором.

Розмір кредиту становить 128 400 грн., термін користування 24 місяці, зі сплатою 24 % річних ( а.с. 5-7 ).

29 травня 2014 року ОСОБА_1 та Публічне акціонерне товариство «Прокредит Банк» уклали договір поруки №187889-ДП7, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов`язань Приватного підприємства «Агро-Ком» у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник ( п. 2.1 ).

За п. 3.2 поручитель зобов`язаний належно повністю виконати зобов`язання позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості позичальника у зв`язку із порушенням умов кредитних договорів, а також неможливістю виконання ним його зобов`язань ( а.с. 9 ).

Пунктом 4.1 договору поруки визначено, що порука діє з моменту укладення договору протягом усього строку користування кредитом, виданого на підставі кредитних договорів та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії кредитних договорів, належного виконання усіх вимог кредитора.

Згідно п.4.2. зазначеного правочину передбачено, що договір вступає в силу з моменту його укладення діє протягом усього строку користування кредитом, виданого на підставі кредитних договорів та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії кредитних договорів, належного виконання усіх зобов`язань позичальника за кредитними договорами та поручителя за договором ( там же ).

При цьому, за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, що діяла на момент пред`явлення цього позову, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Окрім того, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати ( ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, умови договору поруки про його дію протягом усього строку користування кредитом, виданого на підставі кредитних договорів та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії кредитних договорів, належного виконання усіх вимог кредитора не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України.

Атому, в цьому випадку,підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, що діяла на момент пред`явлення цього позову, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Як встановлено судом, строк виконання основного зобов`язання є 29 травня 2016 року ( п. 2 кредитного договору ).

Разом з тим, 24 грудня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Прокредит Банк» надіслав поштовим засобом зв`язку ОСОБА_1 вимогу про виконання зобов`язань за договором поруки ( а.с. 31 зв. ).

Тоді як, відповідно до правової позиції Верховного суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-190цс14, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином,у разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, що діяла на момент пред`явлення цього позову, шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

При цьому, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за вказаними правочину у визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, що діяла на момент пред`явлення цього позову, строк, що зокрема, підтверджується ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2016 року, якою відкрито провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Прокредит Банк» до Приватного підприємства «Агро-Ком», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості ( а.с. 10 ).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки, враховуючи викладене, банком без пропущення шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов`язання та своєчасно пред`явлено позов, зокрема, до поручителя, а відтак договір поруки не є припиненим.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. 559 ЦК України в редакції, що діяла на момент пред`явлення цього позову, ст.ст. 251, 525, 526, 530, 625, 1050 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 559, 626-629 ЦК України, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що при простроченныпогашення грошових зобов`язань за цим кредитним договором, тривалістю більше ніж 30 календарних днів позичальник зобов`язаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення, що є домовленим між ними порядком дострокового повернення кредиту, останній платіж по договору внесено 10 грудня 2014 року, суд не навів аргументів, виходячи з яких, він не взяв до уваги не взяв його позицію, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення як позовних так і апеляційних вимог.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Прокредит Банк», третя особа: Приватне підприємство «Агро-Ком» про визнання договору поруки припиненим - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.І. Сліпченко

Л.П. Сушко