Провадження № 2/522/4058/19
УХВАЛА

03 червня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Чернявської Л.М.

За участі секретаря судового засідання Пейкова О.О.

розглянувши у судовому засіданні в залі засідань суду в місті Одесі клопотання представника Прокуратури Львівської області про закриття провадження у справі ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області, за участю третьої особи Львівської місцевої прокуратури №3 про виключення з опису та звільнення з-під арешту майна.

Провадження у справі відкрито 04 січня 2019 року, встановлено загальний порядок розгляду справи.

31 травня 2019 року до суду представником прокуратури Львівської області подано клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як питання про скасування арешту в рамках кримінальної справи має бути розглянуто в порядку кримінального судочинства.

Учасники справи в судове засідання не з?явилися, викликані належним чином. Представник позивача подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд, проаналізувавши доводи заявника, дослідивши матеріали справи встановив, що ухвалою суду від 15 травня 2019 року відповідачеві по справі вже відмовлено у задоволенні аналогічного клопотання з аналогічних підстав, ухвала є чинною.

При цьому, судом встановлено, що предметом даного спору між ОСОБА_1 та ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області є виключення з опису та звільнення з-під арешту майна яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, а саме: 1/3 частки будинку, загальною площею 503,0 кв.м, реєстраційний номер майна НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №21427850 від 26.12.2008 року, яке він набув на підставі договору міни від 21.06.2002 р.

Судом встановлено, що 15.06.2016 року Ухвалою Франківського районного суду м. Львова по справі №465/2293/16-к, в межах кримінального провадження № 0000801 від 19.03.2016 року було накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_1 , а саме на 1/3 частки будинку, загальною площею 503,0 кв.м, реєстраційний номер майна НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В даній ухвалі вказано, що фігурантом вказаного кримінального провадження є директор Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , 1, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Яполоть, Костопільського району Рівненської області. Саме на майно цієї особи, суд мав накласти обтяження у вигляді арешту майна.

Позивач в своєму позові посилається на те, що фактично ухвалою Франківського районного суду м. Львова по справі №465/2293/16-к було помилково накладено арешт на майно Позивача, який має тотожні прізвище, ім`я та по-батькові з фігурантом вищевказаної кримінальної справи, проте не є стороною вищезгаданого кримінального провадження та жодним чином не має відношення до розслідування кримінальної справи. Зокрема відносно позивача не було винесено постанови про порушення кримінальної справи, не вручалося повідомлення про підозру, тощо.

Згідно Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 Постанови №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Пунктом 2 цієї ж постанови визначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Пунктом 3 цієї ж постанови передбачено, що позови про зняття арешту з майна можуть бути пред`явлені, зокрема, коли накладено арешт на майно з метою забезпечення можливої конфіскації майна.

Згідно пункту 7 цієї ж постанови, суд не вправі відмовити у відкритті провадження у справі про зняття арешту з майна, якщо справа, у зв`язку з якою накладено арешт на майно, не вирішена, оскільки зазначене, зокрема, впливає на перебіг позовної давності.

При цьому, відповідно до пункту 12 цієї ж постанови визначено, що на позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна.

У разі пред`явлення позову про зняття арешту з майна з пропущенням установленого законом строку на заявлення таких вимог, суддя не вправі з цих підстав відмовити у відкритті провадження у справі. Поважність причин пропущення позовної давності та наслідки цього необхідно вирішувати в установленому законом порядку (стаття 267 ЦК).

З аналізу вищенаведених положень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 Постанови №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вбачається, що вимоги ОСОБА_1 щодо звільнення майна з-під арешту та скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про накладення арешту підлягають розгляду саме в порядку цивільного судочинства, оскільки в даному випадку, ОСОБА_1 , як власник позбавлений можливості розпорядження 1/3 часткою житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , через наявність арешту, у зв`язку з чим його право власника обмежене та порушене.

Крім того, статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 317 ЦК України закріплює, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні стаття 321 ЦК України.

У статті 325 ЦК України зазначено, хто може бути носієм права приватної власності фізичні та юридичні особи.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (в тому числі - договір міни).

Майно, а саме: 1/3 частки будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, яке підтверджується договором міни від 21.06.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А.

Тобто, ОСОБА_1 має у власності майно, яке набуте на законних підставах.

Таким чином, на сьогоднішній день, ОСОБА_1 , як особа, яка набула та зареєструвала право власності на нерухоме майно у вигляді 1/3 частки житлового будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 21.06.2008 року, як власник позбавлений можливості розпорядження вказаним майном через наявність арешту, у зв`язку з чим його право власника обмежене та порушене.

При цьому, обсяг та зміст конкретних обставин даної справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що захист цивільного права позивача від порушень у вигляді незаконно накладеного арешту на майно позивача, вказує на приватноправовий характер спору, який фактично випливає з цивільно-правових відносин, та відповідно підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Згідно Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 2 Постанови №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Таким чином, на переконання суду, допущене щодо позивача порушення носить цивільно-правовий характер, оскільки воно обмежує його у праві на розпорядження часткою будинку, власником якої він є, і в кінцевому підсумку означає порушення прав позивача, як власника, що є недопустимим відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, які встановлюють та гарантують непорушність права власності.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зважаючи на те, що позивач є власником майна, на яке помилково був накладений арешт, його права підлягають захистові на підставі положень ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, оскільки позивач не є учасником кримінального процесу по справі, в рамках якої на майно накладено обтяження та не наділений правом оскарження дій слідчого в рамках КПК України.

Стаття 4 ЦПК України закріплює право особи на звернення до суду за захистом: кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Згідно статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного єдиним правовим способом захисту порушеного права позивача, є звернення до суду з вимогами про виключення з опису та звільнення майна з-під арешту майна та скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про накладення арешту.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Слід зазначити, що при розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

При цьому, предметом розгляду даної цивільної справи є нематеріально-правові вимоги щодо виключення з опису та звільнити з-під арешту, накладеного відповідно до Ухвали Франківського районного суду м. Львова від 15.06.2016 року по справі №465/2293/16-к, 1/3 частки будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та про скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 15259866 від 05.07.2016 року про накладення арешту на 1/3 частку будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема, в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова по справі №465/2293/16-к було помилково накладено арешт на майно Позивача, який має тотожні прізвище, ім`я та по-батькові з фігурантом вищевказаної кримінальної справи, проте не є стороною вищезгаданого кримінального провадження та жодним чином не має відношення до розслідування кримінальної справи. Зокрема відносно позивача не було винесено постанови про порушення кримінальної справи, не вручалося повідомлення про підозру, тощо.

Таким чином, вказані обставини вказують на те, що спір у даній справі випливає з цивільно-правових відносин та має ознаки приватноправового, у зв`язку з чим підлягає розгляду саме за правилами цивільного судочинства, що фактично спростовує доводи заявника щодо непідсудності розгляду даного спору в порядку цивільного судочинства.

Крім того, на сьогоднішній день існує стала судова практика щодо розгляду судами аналогічних судових справ про звільнення майна з-під арешту, зокрема суди керуючись положеннями Постанови №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» неодноразово виносили рішення в порядку цивільного судочинства та задовольняли позовні вимоги про звільнення майна з-під арешту, з огляду на необґрунтоване порушення прав власників майна (рішення по справах 522/11403/15-ц, 521/14760/17-ц, 522/14402/15-ц, 522/21699/13-ц, 522/7524/13-ц, 522/5191/15-ц, 523/2945/14-ц, 522/5193/15-ц, 522/3129/14-ц).

З огляду на викладене, клопотання представника прокуратури Львівської області про закриття провадження у справі є необґрунтованим, оскільки між сторонами виникли саме цивільні правовідносини, та звернення ОСОБА_1 до місцевого загального суду із позовом в порядку цивільного судочинства є законним, та таким, що не суперечить правилам визначення підсудності.

Керуючись ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника прокуратури Львівської області про закриття провадження у справі № 522/22690/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ДПІ у Приморському районі в м. Одесі ГУ ДФС в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Львівська місцева прокуратура № 3, про виключення з опису та звільнення з-під арешту та скасування запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна..

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд міста Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Суддя Л.М. Чернявська

03.06.2019