ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3792/19 Справа № 180/2402/18 Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що з 11 липня 2012 року він перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу за спільні кошти було набуте спірне майно: квартира АДРЕСА_1 . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником вищевказаної квартири є ОСОБА_1

Зазначає, що спірну квартиру було придбано під час шлюбу за спільні кошти, тому вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку із вищезазначеним та враховуючи те, щоподружні стосунки між ними припинилися, а в добровільному порядку вирішити питання поділу квартири не можливо, просить суд поділити майно подружжя - квартиру АДРЕСА_2 , визнавши за ними право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено.

Поділено спільно набуте майно - квартиру АДРЕСА_3 .

Визнано право власності по 1/2 частині в квартирі АДРЕСА_3 , кожному, ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн, витрати на правничу допомогу 1 000 грн.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив поза увагою той факт, що її частка підлягає збільшенню згідно вимог ст. 70 СК України, оскільки з нею проживає малолітня дитина, від участі в утриманні якої позивач постійно ухиляється.

22 лютого 2019 року ОСОБА_2 в порядку, передбаченому положеннями ст.360 ЦПК України, звернувся з відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який мотивував тим, що посилання відповідача на те, що її частка у спільному сумісному майні подружжя підлягає збільшенню не заслуговує на увагу, оскільки остання не довела суду наявність відповідних правових обставин.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 липня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 2012 року(а.с.8).

Згідно витягу про реєстрацію, на підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , площею 41,7 кв.м (а.с.12).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 65, 70, 71 СК України, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невірний розподіл часток майна подружжя, оскільки її частка підлягає збільшенню відповідно до положень ст.70 СК України не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 368 ЦК України та частиною 1 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 2, 3 статті 70 ЦК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином, вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об`ємі з`ясував права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону та узгоджується з правовими висновками зробленими Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом в постанові від 09 січня 2019 року у справі №61-5636св18.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про ненадання позивачем допомоги на утримання дитини не підтверджені належними та достатніми доказами у порядку передбаченому ст.81 ЦПК України, а тому висновків суду не спростовують, та фактично зводяться до викладення і аналізу обставин справи через призму її власних інтересів.

Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить із того, що позивачем не надано суду документів, які свідчать про оплату адвокату гонорару, пов`язаного із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, оскільки особиста квитанція особи, яка надає правову допомогу, не є належним та допустимим доказом такої оплати, отже відсутні підстави для стягнення витрат на користь позивача за договорами про надання правової допомоги від 11 жовтня 2018 року.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки були зроблені у постанові Верховного Суду №826/1216/16 від 27 червня 2018 року.

Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції вищевказаного не врахував, як і зазначених положень закону, не перевірив надані позивачем докази на підтвердження витрат на правничу допомогу та дійшов передчасного висновку про необхідність їх стягнення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про судові витрати за правничу допомогу, не можна вважати законним і обґрунтованим та в силу ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині.

Судові витрати, понесені відповідачем в зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга частково задоволена, проте не з підстав, зазначених у доводах апелянта, що не впливає на принцип пропорційності задоволення позовних вимог у розумінні вимог ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 рокув частині вирішення питання про судові витрати на правничу допомогу скасувати та відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова