ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/317/19Головуючий по першій інстанції Тептюк Є.П.
Категорія: на ухвалу Доповідач в апеляційній інстанції Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Новікова О.М.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 11 липня 2019 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Одночасно, з позовом ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, зазначаючи, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , вклад з відповідними відсотками в АТ «Пумб» та автомобіль марки ВАЗ 21213. Зазначила, що на вказане майно спадкоємцям було видано відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом.

Разом з тим, померлим за життя було придбано автомобіль HYUNDAJ SANTA FE 2008 року випуску. Даний автомобіль було придбано у період шлюбу з відповідачкою ОСОБА_4 10.05.2018 р. та зареєстровано на її ім`я, а тому він є спільною сумісною власністю подружжя і частка відповідача даного майна складає ?.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що до спадкоємців першої черги належало п`ять осіб, і частка кожного з них у майні спільної сумісної власності подружжя мала становити по 1/10 кожному. Однак, батько померлого ОСОБА_5 , відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 , а тому її частка у спадковому майні спільної сумісної власності подружжя становить 1/5 (2/10), частки решти позивачів становлять 1/10.

Заявник вказує, що їй відомо, що відповідачка ОСОБА_4 виставила спірний автомобіль на продаж. Оскільки, між нею та ОСОБА_4 існують неприязні відносини, просила з метою недопущення реалізації автомобіля забезпечити позов та накласти арешт на транспортний засіб HYUNDAJ SANTA FE 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 та заборонити будь яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 11 липня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не обґрунтовано та не доведено жодним доказом, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, чи призведе до порушення прав позивача, а також заявником не надано жодного доказу, що відповідач має намір укласти з третьою особою правочин щодо продажу автомобіля.

Також судом зазначено, що заявник не виклала у заяві пропозицію щодо зустрічного забезпечення позову, що є порушенням вимог ст.151 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що ухвала суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не в повному обсязі враховані фактичні обставини справи, а тому просила ухвалу суду скасувати, а заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на ті ж обставини, що і в поданій нею заяві.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , у визначений судом строк не подала, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Згідно з п.п.1,4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення доданих дій може спричинити порушення правта законних інтересів інших осіб,чи учасників процесу.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду, у разі задоволення позову, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідно заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона.

Позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За змістом п.10 цієї ж постанови заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Накладення арешту на рухоме майно має тимчасовий характер та спрямований на запобігання відчуження майна і жодним чином не обмежує права відповідача.

Судова колегія приходить до висновку, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції передчасно дійшов до висновку про відсутність підстав для вжиття таких заходів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, та просили визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/5 частину автомобіля HYUNDAJ SANTA FE 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , та визнати за ОСОБА_3 і ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , право власності на 1/10 частину, кожному, автомобіля HYUNDAJ SANTA FE 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Також з матеріалів справи вбачається, зокрема свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, та витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, що власником у володінні якого знаходиться спірний автомобіль наразі є ОСОБА_4 (а.с.17, 23), яка здійснює дії направлені на його відчуження (а.с.39-45).

Колегія суддів, установивши, що між сторонами дійсно виник спір щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом, приходить до висновку про необхідність задоволення заяви про забезпечення позову, а саме накладення арешту на рухоме спірне майно.

Крім того, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд послався на недотримання заявником вимог ст.151 ЦПК України, оскільки нею не була викладена у заяві пропозиція щодо зустрічного забезпечення позову.

Проте, судова колегія не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, серед іншого, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення (п. 6 ч. 1).

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З аналізу норм процесуального права, що регулюють питання забезпечення позову вбачається, що процесуальний закон не містить чіткого визначення форми та деталізації пропозицій зустрічного забезпечення, а тому, на думку колегії суддів, звужене тлумачення п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України не є обґрунтованим та може призвести до порушення прав учасника справи на ефективний захист.

Крім того, відсутність пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, не може бути безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки запропоноване заявником зустрічне забезпечення не є обов`язковим для суду. Останній, вирішуючи питання про забезпечення позову, вправі або прислухатися до побажань заявника в цьому питанні, або ні.

Саме по собі зустрічне забезпечення не є обов`язковим, крім випадків, коли позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна на території України в розмірі, достатньому для відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову в разі відмови в задоволенні останнього, або коли суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії стосовно відчуження майна чи інші заходи здатні ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у разі відмови в задоволенні позову.

До того ж, відсутність в заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.

Проте, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини та норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про наявність, в тому числі, зазначених підстав для відмови заявнику у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову виступає як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог і не створює невиправданих обмежень відповідача в її правах.

Згідно з вимогами ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 11 липня 2019 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, задовольнити.

Накласти арешт на транспортний засіб HYUNDAJ SANTA FE 2008 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 та заборонити будь яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2019 року.

Судді: