КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6185/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Київ

Справа № 761/12945/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», яка подана представником ОСОБА_1 ,на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року, постановлене у складі судді Волошина В.О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

В квітні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (НАК «Нафтогаз України»), в якому просив суд:

- визнати незаконним і скасувати наказ відповідача № 521-к від 05 грудня 2016 року «По особовому складу»; поновити позивача на посаді заступника начальника Відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності; допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення позивача на посаді;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу на користь позивача;

- зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про недійсність запису про звільнення; зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця від дати прийняття рішення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача з 12 вересня 2002 року, а з 19 жовтня 2015 року працював на посаді заступника начальника Відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності. 05 грудня 2016 року відповідач видав вищезазначений наказ про звільнення позивача з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, таким яке порушує право на працю, яке гарантується Конституцією України та КЗпП України, тому що йому не було надано своєчасно, в повному обсязі та достовірну інформацію щодо наявності всіх вакантних посад, не враховано його переважного права на залишення на роботі, а також, на думку позивача, звільнення відбулось виключно з особистих мотивів керівництва відповідача, оскільки питання про переважне право залишення працівника на роботі відповідачем не вирішувалось, а тому він вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») № 521-к від 05 грудня 2016 року «По особовому складу».

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді заступника начальника Відділу інформаційно - аналітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») з 11 березня 2017 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 707 201 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь держави судовий збір у розмірі 7712 грн. 01 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та виплати йому суми середньомісячної заробітної плати у розмірі 31069 грн. 50 коп.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що позивачем не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду із позовною заявою. Позивач був ознайомлений та отримав копію наказу від 05.12.2016 року №521-К «По особовому складу» саме 05.12.2016 року, а із позовною заявою звернувся до суду лише 12.04.2017 року, тобто з порушенням місячного строку на звернення до суду.

Зазначає, що роботодавець зобов`язаний пропонувати не всі наявні у нього вакансії, як хибно вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, а лише ті вакансії, завдання та обов`язки яких працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду та стажу роботи. Відповідно до законодавства України про працю та правової позиції ВСУ роботодавець не пропонує працівнику ті вакансії, роботу на яких працівник виконувати не може.

Звертає увагу на те, що суд не вказав в оскаржуваному рішенні жодної вакантної посади за період з дня повідомлення позивача про звільнення 02.08.2016 року до дня його звільнення 11.03.2017 року, яку позивач міг би обійняти відповідно до його освіти, кваліфікації, досвіду та стажу роботи та яка не була запропонована позивачу. При цьому суд помилково проаналізував обставини, які не були предметомспору:заміщення у відповідача посади головного фахівця Відділу податкового планування і трансферного ціноутворення Департаменту бюджетних розрахунків та податкового планування. Вважає, що позивачем не доведено належними засобами доказування, що у відповідача були вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачеві.

Крім того, задовольняючи позовну вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції допустив порушення щодо визначення розміру середньої заробітної плати позивача, зокрема норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Вказує, що рішення суду першої інстанції не містить у мотивувальній частині доводів та обґрунтувань, на якій підставі суд дійшов висновку, що середньоденна заробітна плата позивача становить 1479,5 грн.

Посилається на те, що суд не визнав наказ відповідача від 10.03.2017 №70-К «По особовому складу»незаконним,тому рішення суду у частині поновлення позивача на роботі на посаді заступника начальника Відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з 11.03.2017 року без визнання наказу відповідача від 10.03.2017 року №70-К «По особовому складу» є незаконним та суперечить ст.235 КЗпП, а також свідчить про те, що суд вийшов за межі позовних вимог.

Звертає увагу на те, що задовольняючи позовну вимогу про визнання незаконним і скасування наказу відповідача №521-к від 05.12.2016 року «По особовому складу», суд першої інстанції не наводить жодної правової норми, яка була порушена відповідачем при виданні даного наказу. В оскаржуваному рішенні відсутнє будь-яке обґрунтування порушення відповідачем норм трудового законодавства при виданні наказу від 05.12.2016 року №521-К, зокрема ч.1 ст.3 Закону України «Про відпустки», що є свідченням незаконності оскаржуваного рішення суду.

Вказує, що позивач у позовній заяві просив суд поновити його саме на посаді «заступник начальника Відділу інформаційно-налітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності». Разом з тим позивач ніколи не працював у відповідача на посаді «заступник начальника Відділу інформаційно-налітичногозабезпечення Управління обов`язкової звітності». Однак суд ухвалив рішення про поновлення позивача на зовсім іншій посаді - «заступникначальника Відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності», хоча така позовна вимога не заявлялась та не зазначена серед позовних вимог.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 працював у відповідача з вересня 2002 року, а з жовтня 2015 року обіймав посаду заступника начальника Відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності відповідача.

02 серпня 2016 року позивача було попереджено про наступне звільнення з роботи з зазначеної посади через два місяці на підставі наказу відповідача від 29 липня 2016 року №297 «Про затвердження штатного розпису Національної компанії «Нафтогаз України», п. 2.1.16, яким було ліквідовано Управління обов`язкової звітності (а.с. 35, 53 т. 1).

Наказом відповідача за № 521-к «По особовому складу» від 05 грудня 2016 року (а.с. 32 т.1) позивачу ОСОБА_2 був наданий залишок щорічної основної відпустки терміном на 26 календарних днів за період роботи з 12 вересня 2013 року по 11 вересня 2014 року та частина щорічної основної відпустки терміном на 18 днів за період роботи з 12 вересня 2014 року по 11 вересня 2015 року, всього в кількості 44 календарних днів з 06 грудня 2016 року по 20 січня 2017 року з наступним звільненням із займаної посади 20 січня 2017 року у зв`язку з скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом №70-к від 10 березня 2017 року в зв`язку з хворобою, позивачу було продовжено невикористану щорічну відпустку з наступним звільненням строком на 1 календарний день 11 березня 2017 року, і встановлений останній день відпустки 11 березня 2017 року датою звільнення із займаної посади у зв`язку з скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України з відповідними змінами до наказу НАК «Нафтогаз України» від 05 грудня 2016 року №521-к «По особовому складу».

Наказ відповідача №70-к від 10 березня 2017 року про звільнення було доведено позивачу до відома і вручення стороною відповідача - 13 березня 2017 року. Враховуючи дату звільнення позивача з займаної посади, час вручення йому наказу № 70-к від 10 березня 2017 року та трудової книжки - 13 березня 2017 року (а.с. 64-66 т.1) та час звернення до суду з вказаним позовом - 12 квітня 2017 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не пропущено строки звернення до суду з вказаним позовом, визначені ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до норм трудового законодавства відповідач повинен був одночасно із попередженням про звільнення надати позивачу повну і достовірну інформацію про всі вакантні посади, які з`явились на підприємстві до дня звільнення позивача.

Проте судом встановлено, що відповідачем було прийнято рішення про відсутність підстав для пропозиції позивачу наявних вакантних посад, які б відповідали професії та спеціальності позивача, про що було зазначено в попередженні позивача про майбутнє вивільнення.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач був звільнений із порушенням трудового законодавства, а саме ст. ст. 5-1, 42, 49-2 КЗпП України, а тому наказ №521-к від 05 грудня 2016 року «По особовому складу» є незаконним. Відтак, з метою захисту порушених прав позивача, його слід поновити на роботі на посаді заступника начальника Відділу інформаційно - аналітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності відповідача з 11 березня 2017 року.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання наказу №521-к від 05 грудня 2016 року «По особовому складу» незаконним в частині звільнення з роботи позивача ОСОБА_2 та про поновлення його на роботі - колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам, наявним у матеріалах справи доказам та зроблені з дотриманням норм матеріального права у цій частині.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням правління НАК «Нафтогаз України» від 16 грудня 2015 року, протокол № 343, було затверджено організаційну структуру апарату НАК «Нафтогаз України», кількістю структурних підрозділів - 32, з чисельністю 701 штатна одиниця.

Рішенням правління Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 27 липня 2016 року, протокол № 133, було затверджено організаційну структуру НАК «Нафтогаз України», з кількістю структурних підрозділів (департаменти, управління, служби) - 45, з чисельністю 630 штатних одиниць.

З урахуванням зазначеної організаційної структури НАК «Нафтогаз України» наказом № 297 від 29 липня 2016 року затверджено та введено в дію з 01 серпня 2016 року штатний розпис, відповідно до якого ліквідовані 27 структурних підрозділів ( департаментів, управлінь), в тому числі Управління обов`язкової звітності, в якому працював позивач ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення.

Як вбачається зі змісту «Попередження про наступне вивільнення», з яким був ознайомлений позивач ОСОБА_2 02 серпня 2016 року, відповідач зазначив, що у зв`язку з відсутністю в НАК «Нафтогаз України» роботи, яка б відповідала професії та спеціальності позивача, адміністрація Компанії не має можливості запропонувати позивачу «сьогодні переведення на іншу посаду».

Отже, судом встановлено, що з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору позивачу не було запропоновано будь-яких інших вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у звязку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У висновку, викладеному в постанові Верховного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Отже, судом встановлено, що відповідач хоч і своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві у період часу з 02 серпня 2016 року по день звільнення позивача та які існували на день звільнення.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в НАК «Нафтогаз України» у зазначений період часу не було вакантних посад та робіт, які може виконувати позивач з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду та стажу роботи, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані обставини не доведені відповідачем належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 4 Конвенції Міжнародної організації Праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця» 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже, у період з 02 серпня 2016 року до 11 березня 2017 року відповідач мав запропонувати позивачу, який підлягає скороченню, вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до наданої відповідачем суду першої інстанції інформації, у НАК «Нафтогаз України» у період з 02 серпня 2016 року до 11 березня 2017 року були вакантними 43 посади ( а.с. 114-115, т. 1). Проте, як зазначили представники відповідача в судовому засіданні, жодна з них не була запропонована позивачу з огляду на відсутність у нього відповідної кваліфікації, досвіду та стажу роботи.

З матеріалів справи вбачається, що ознайомившись із переліком зазначених посад та змістом посадових інструкцій щодо кожної із цих посад, позивачем зазначено, що його освіта - вище освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» за спеціальністю «економіка підприємства», наявність досвіду роботи в Компанії протягом 15 років, в тому числі на керівних посадах не менше 7 років, дозволяла позивачу займати наступні посади, які були вакантними на час звільнення і не були запропоновані відповідачем:

- заступник начальника Управління цінової політики ( п.13 переліку),

- головний фахівець відділу документального оформлення реалізованого газу Департаменту реалізації газу ( п.17 переліку),

- уповноважений по роботі з органами державної влади та регулятором Управління роботи з органами державної влади та регулятором ( п. 25 переліку),

- головний фахівець документально-інформаційного забезпечення та архіву Управління діловодства ( п. 3 переліку).

Вказані доводи позивача колегія суддів вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з довідки про роботу ОСОБА_2 , наданої відповідачем ( а.с. 49-50, т. 1), позивач закінчив у 2002 році Київський національний університет ім. Тараса Шевченка, здобувши повну вищу освіту за спеціальністю «економіка підприємства» та з вересня 2002 року до дня звільнення 11 березня 2017 року працював в Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України».

Зокрема, в Департаменті економіки та цінової політики позивач працював з вересня 2002 року до січня 2007 року: головним фахівцем відділу цінової політики Управління бюджету та цінової політики, головним фахівцем сектору методології планування Відділу бюджету та фінансових планів, головним фахівцем по роботі з нормативно-правовими актами з питань планування та контролю діяльності підприємств Управління планування фінансово-господарської діяльності, головним фахівцем відділу планування діяльності підприємств компанії.

З січня 2007 року по червень 2010 року позивач працював у Департаменті корпоративних фінансів та цінової політики НАК «Нафтогаз України»: головним фахівцем відділу фінансових планів підприємств компанії; начальником відділу техніко-економічних показників Управління економіки.

З червня 2010 року по травень 2011 року позивач обіймав посаду начальника відділу техніко-економічних показників Управління економіки Департаменту економіки, планування та цінової політики НАК «Нафтогаз України».

З травня 2011 року по травень 2015 року позивач працював на посаді заступника начальника відділу тарифів з постачання і транспортування енергоносіїв Управління цінової політики Департаменту економічного планування та бюджетних розрахунків НАК «Нафтогаз України».

З січня по жовтень 2015 року позивач працював на посаді заступника начальника відділу тарифів з постачання і транспортування енергоносіїв Управління цінової політики Департаменту економіки і планування НАК «Нафтогаз України», а з жовтня 2015 року по день звільнення - заступником начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності.

Як вбачається зі змісту посадової інструкції заступника начальника відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління обов`язкової звітності, посаду якого займав позивач перед звільненням, заступник начальника відділу повинен знати:

- Конституцію України, законодавство України, Укази Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти інших органів державної влади, положення інструкції, норми , правила, методичні документи, які стосуються діяльності відділу та знання яких необхідне для виконання обов`язків за посадою;

- методи та принципи систематизації, аналізу та обробки інформації,

- основи трудового законодавства, економіки та виробництва, організації праці та діловодства;

- принципи роботи засобів офісної техніки та відповідне програмне забезпечення MS Offise ( Word, Exel, Power Point, Qutlook) навички роботи з Internet та електронною поштою (Qutlook Express);

- правила та норми з питань охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежного захисту,

- правила внутрішнього трудового розпорядку компанії ( а.с. 211-215, т. 2).

Крім того, як вбачається довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 31 серпня 2018 року, ОСОБА_2 навчався в аспірантурі без відриву від виробництва економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 01.10.2003 року по 30.09.2007 року, склавши кандидатські іспити : філософія - добре, англійська мова - добре, економіка та управління підприємствами - добре ( а.с. 5- 13).

Також, на підтвердження досягнень при підвищенні кваліфікації у період роботи у відповідача, позивачем надано до справи: сертифікат про закінчення навчання за напрямом «Міжнародні інвестиції і стандарти фінансової звітності» , Лондон, 2005 рік; сертифікат про закінчення курсу «Планування та бюджетування в нафтогазовій галузі», Київ, 2004 рік; «Облік договорів у системі ФінЕксперт», листопад 2005 року ( а.с. 17-24, т. 3).

Разом з тим, як вбачається з посадової інструкції головного фахівця Відділу документально-інформаційного забезпечення та архіву Управління діловодства, на зазначену посаду призначається особа, яка має повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки (магістр або спеціаліст), має досвід роботи у сфері виконання завдань та обов`язків, визначених цією посадовою інструкцією та стаж роботи за відповідною професією не менше 2-х років. Головний фахівець повинен знати:

- Конституцію України, законодавство України, Укази Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти інших органів державної влади, положення інструкції, норми , правила, методичні документи, які стосуються діяльності відділу та знання яких необхідне для виконання обов`язків за посадою;

- основи трудового законодавства, економіки та виробництва, менеджменту, маркетингу, організації праці та діловодства;

- організацію діловодства та порядок оформлення документації, форми і методи організації контрольної роботи,

- правила охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, пожежної та техногенної безпеки;

- розподіл обов`язків між керівництвом НАК «Нафтогаз України», завдання та основні функції структурних підрозділів компанії;

- правила експлуатації обчислювальної та офісної техніки, мати навички роботи з засобами комп`ютерної техніки та відповідним програмним забезпеченням ( Microsoft Windows, Microsoft Word, Microsoft Exel, Microsoft Qutlook, іншими спеціалізованими програмами) ( а.с. 144-149, т. 1)

Відповідно до посадової інструкції заступника начальника Управління цінової політики, на вказану посаду призначається особа, яка має повну вищу економічну освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст або магістр, досвід роботи у сфері виконання завдань та обов`язків, визначених цією інструкцією та стаж роботи на керівних посадах не менше 5 років ( а.с. 199-206, т. 1). Заступник начальника управління, крім знання Конституції, Законів України та інших нормативно-правових актів, повинен знати

- основи економічного аналізу основних показників господарської діяльності підприємств та собівартості продукції, методи і принципи ціноутворення та формування тарифної політики;

- фінансове планування в системі бюджетування поточної діяльності підприємства в частині питань діяльності управління,

основи трудового законодавства, економіки та виробництва , менеджменту, маркетингу, організації праці та діловодства,

- основи стратегічного та операційного планування, бюджетування виробничого процесу, управління проектами капітальних інвестицій,

- порядок розроблення та затвердження планів виробничо-господарської діяльності,

- основи фінансово-економічного аналізу інвестиційних програм, оцінки майна,

- правила та норми з питань охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежного захисту,

- принципи роботи засобів офісної техніки та відповідне програмне забезпечення MS Offise ( Word, Exel, Power Point, Qutlook) навички роботи з Internet та електронною поштою (Qutlook Express).

Відповідно до посадової інструкції головного фахівця відділу документального оформлення реалізованого газу Департаменту реалізації газу, на вказану посаду призначається особа, яка має повну вищу освіту відповідного напряму підготовки ( магістр або спеціаліст), досвід роботи у сфері виконання завдань та обов`язків, визначених цією посадовою інструкцією, та стаж роботи за професією не менше двох років. Головний фахівець, крім знання Конституції, Законів України та інших нормативно-правових актів, повинен знати:

- основи економіки, цивільного, господарського, фінансового , трудового законодавства, порядок укладення та оформлення господарських договорів , організації праці та діловодства, управління і виробництва,

- правила експлуатації обчислювальної та офісної техніки, мати навички роботи з засобами комп`ютерної техніки та відповідним програмним забезпеченням ( Microsoft Windows, Microsoft Word, Microsoft Exel, Microsoft Qutlook, іншими спеціалізованими програмами) ( а.с. 218-222, т. 1).

Відповідно до посадової інструкції уповноваженого по роботі з органами державної влади та регулятором Управління роботи з органами державної влади та регулятором, на вказану посаду призначається особа, яка має повну вищу освіту відповідного напряму підготовки, досвід роботи у сфері виконання завдань та обов`язків, визначених цією посадовою інструкцією, стаж роботи на керівних посадах не менше 7 років. Уповноважений повинен знати:

- Конституцію України, законодавство України, що стосується діяльності Компанії, знання якого необхідне для виконання обов`язків за посадою;

- перспективні вітчизняні і світові тенденції політичного і економічного розвитку нафтогазової галузі,

- основи трудового законодавства, економіки та виробництва, менеджменту, маркетингу, організації праці та діловодства;

- розподіл обов`язків між керівництвом НАК «Нафтогаз України», виробничу та організаційну структуру Компанії та підприємств Компанії,

- правила охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, пожежної та техногенної безпеки;

- правила експлуатації обчислювальної та офісної техніки, мати навички роботи з засобами комп`ютерної техніки та відповідним програмним забезпеченням ( Microsoft Windows, Microsoft Word, Microsoft Exel, Microsoft Qutlook, іншими спеціалізованими програмами) ( а.с. 16-22, т. 2).

Виходячи з викладених кваліфікаційних вимог та переліку спеціальних знань, відповідачем не було доведено, що позивач ОСОБА_2 , маючи повну вищу освіту освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст» за спеціальністю «економіка підприємства», досвід роботи в НАК «Нафтогаз України» - 14 років, в тому числі на керівних посадах з серпня 2008 року, тобто 8 років, не відповідає кваліфікаційним вимогам щодо спеціальності, освіти, стажу роботи на вищевказаних посадах.

Натомість надаючи докази про наявність переваг ОСОБА_7 , який займав до 01.08.2016 року посаду начальника відділу трансфертного ціноутворення Управління обов`язкової звітності, для переведення його на вакантну посаду головного фахівця відділу податкового планування і трансферного ціноутворення Департаменту бюджетних розрахунків та податкового планування, відповідач, зокрема, зазначив про вільне володіння вказаним працівником англійською мовою.

Проте суд першої інстанції правильно вважав такі посилання необґрунтованими, оскільки вимоги роботодавця в частині вільного володіння англійською мовою не передбачено посадовою інструкцією посади головного фахівця Відділу податкового планування і трансферного ціноутворення Департаменту бюджетних розрахунків та податкового планування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про неправомірність наказу про звільнення позивача з роботи та наявність правових підстав для поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено, оскільки відповідач не виконав обов`язок, визначений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, щодо надання пропозицій позивачу про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві у період часу з 02 серпня 2016 року по день звільнення позивача та які існували на день звільнення, та які він може займати відповідно до своєї освіти, кваліфікації, досвіду та стажу роботи.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про те, що визнаючи незаконним наказ від 05 грудня 2016 року, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що зазначеним наказом було не лише вказано про наступне звільнення ОСОБА_2 із займаної посади 20 січня 2017 року у зв`язку із скороченням штату ( п.1 ст. 40 КЗпП України), але й надано залишок щорічної основної відпустки терміном на 26 календарних днів за період роботи з 12.09.2013 року по 11.09.2014 року та частину щорічної основної відпустки терміном на 18 календарних днів за період роботи з 12.09.2014 року по 11.09.2015 року, всього у кількості 44 календарних дні.

Виходячи зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 , який оскаржував наказ в частині звільнення, а щодо надання відпустки - наказ не був предметом оскарження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення в цій частині змінити та зазначити про визнання наказу від 05 грудня 2016 року № 521-к незаконним в частині звільнення ОСОБА_2

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі з 11 березня 2017 року - необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо виходу суду за межі позовних вимог з огляду на те, що в позовній заяві було зазначено назву відділу, в якому працював позивач - «інформаційно-налітичного забезпечення», тоді як за рішенням суду позивача поновлено на посаді заступника начальника відділу «інформаційно-аналітичного забезпечення», колегія суддів вважає надуманими та безпідставними, оскільки назву посади, яку до звільнення займав позивач, зазначено судом відповідно до наданих відповідачем та завірених ним документів.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем місячного строку звернення до суду та неврахування зазначеної обставини судом першої інстанції, колегія суддів також вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено судом, наказом відповідача від 05 грудня 2016 року позивачу було надано відпустку строком на 44 календарні дні з 06 грудня 2016 року по 20 січня 2017 року з наступним звільненням із займаної посади 20 січня 2017 року у зв`язку з скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

10 березня 2017 року наказом відповідача № 70-к у зв`язку з хворобою позивача внесено зміни до наказу № 521-к від 05 грудня 2016 року про те, що датою звільнення слід вважати 11 березня 2017 року.

Враховуючи, що копію наказу від 10 березня 2017 року та трудову книжку позивач отримав 13 березня 2017 року, а до суду звернувся 12 квітня 2017 року, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що строки звернення до суду , визначені ч. 1 ст. 235 КЗпП України, позивачем не порушено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 1479 грн. 50 коп., період вимушеного прогулу з 13 березня 2017 року (перший робочий день) по день ухвалення рішення по справі 08 лютого 2019 року, що становить 478 робочих днів, тому сума середнього заробітку обчислена судом у розмірі 707 201 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Проте погодитись у повному обсязі з таким висновком неможливо, оскільки він зроблений з порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, при цьому відповідних розрахунків розміру середньоденного заробітку судом не наведено, тоді як відповідачем надано довідку про визначення розміру середньоденного заробітку - 751 грн.( а.с. 80, т. 1).

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Крім того, положеннями пунктів 3-4 Порядку передбачені виплати, які підлягають та які не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Так, пунктом 4 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Як вбачається з копії табелів обліку робочого часу, що були разом з клопотанням відповідача зареєстровані канцелярією суду 06 лютого 2019 року, та які безпідставно не були прийняті судом до уваги, у період з 01 листопада 2016 року по 05 грудня 2016 року позивач ОСОБА_2 не працював у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, з 06 грудня 2016 року по 19 січня 2017 року перебував у відпустці, з 20 січня 2017 року по 10 березня 2017 року також був тимчасово непрацездатним. Отже, протягом 4 місяців , що передували місяцю, в якому відбулось звільнення позивача з роботи, він не відпрацював жодного робочого дня.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до вказаного абзацу п. 4 Порядку, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Таким чином, відповідачем правильно було здійснено розрахунок середньоденного заробітку позивача, виходячи із його посадового окладу 15020 грн., відповідно середньоденна заробітна плата становить - 751 грн. ( а.с. 102, т. 3).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначення його в сумі: 751 грн. х 478 робочих днів = 358 978 грн., та суми середньомісячного заробітку в частині негайного виконання рішення - 15020 грн.

Враховуючи, що сума судового збору, від сплати якого позивач звільнений при подачі позовної заяви, залежить від стягнутої за рішенням суду суми середнього заробітку, то в частині суми судового збору рішення суду також необхідно змінити та визначити судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави, у розмірі: 3589 грн. 78 коп. + 640 грн. = 4229 грн. 78 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року - змінити в частині визнання наказу незаконним та викласти рішення у вказаній частині в наступній редакції:

«Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») № 521-к від 05 грудня 2016 року «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_2 .»

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року - змінити в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначити, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_2 , становить 358 978 ( триста п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) грн., а сума середньомісячної заробітної плати в частині негайного виконання рішення - 15 020 ( п`ятнадцять тисяч двадцять) грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року - змінити в частині розміру судового збору та визначити, що до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь держави підлягає сума судового збору в розмірі 4229 грн. 78 коп.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.