Номер провадження: 22-ц/813/508/19
Номер справи місцевого суду: 521/76/14-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1В
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря судового засідання Півнєва Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 05 березня 2015 року по справі за позовом правонаступника ОСОБА_4 ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вадіта» про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

10 січня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, предметом якого є: стягнення солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТОВ) Вадіта заборгованості за договором позики, яка складається із суми основного боргу 5 593 000 гривень, процентів за 10-відсотковою ставкою 2 237 000 гривень, процентів за 15-відсотковою ставкою 2 135 300 гривень (Т.1, а.с. 3-6).

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 10 червня 2007 року між ОСОБА_4, з одного боку, та ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ТОВ Вадіта в особі директора ОСОБА_8, з другого боку, укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачам грошові кошти в сумі, еквівалентній 700 000 доларів США строком до 10 червня 2011 року, на умовах оплатності, виходячи з 10% річних, до 10 червня 2011 року, та 15% річних, якщо грошові кошти не будуть повернуті до 10 червня 2011 року.

Оскільки відповідачі свої зобовязання за договором позики не виконали, ОСОБА_4 звернулася з позовом до суду.

11 січня 2014 року суддею Малиновського районного суду міста Одеси відкрито провадження у цивільній справі (Т.1, а.с. 22). Того ж дня судом постановлено ухвалу, якою задоволено заяву про забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2; квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_7; будівлі війського містечка №211 за адресою: місто Одеса, вулиця Бабеля, будинок 34, власником яких є ТОВ Вадіта (Т.1, а.с. 25-27).

Ухвалою Малиновського районного суду від 03 лютого 2014 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ТОВ Вадіта на умовах передачі позивачці у власність квартир №3 та №4 в будинку №33 по проспекту Шевченка в місті Одесі, які належать відповідно ОСОБА_2 та ОСОБА_7, будівель війського містечка №211, розташованих по вулиці Бабеля, 34 в місті Одесі, які належать ТОВ Вадіта, а також сплати ОСОБА_6 протягом місяця позивачці грошових коштів в сумі 50 000 доларів США (Т.1., а.с. 33-34).

07 березня 2014 року публічне акціонерне товариство (надалі ПАТ) Омега Банк звернулося з апеляційною скаргою на вказане судове рішення, зазначивши, що мирова угода визнана з порушенням прав інших осіб, зокрема банку як кредитора першої черги у справі про визнання ТОВ Вадіта банкрутом, оскільки вимоги банку забезпечені іпотекою нерухомого майна будівлі військового містечка №211 за адресою: місто Одеса, вулиця Бабеля, будинок 34 (Т.1, а.с. 41-41-42).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2014 року апедяційну скаргу представника ПАТ Омега банк задоволено, ухвалу Малиновського районного суду міста Одеси від 03 лютого 2014 року про визнання мирової угоди скасовано, справу направлено на новий розгляд до того ж суду (Т.1, а.с. 95-99).

12 травня 2014 року справу прийнято суддею Жуган Л.В. до свого провадження, призначено судовий розгляд (Т.1., а.с. 102).

09 липня 2014 року Малиновським районним судом міста Одеси до участі у справі залучено арбітражного керуючого ОСОБА_10 в якості особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (Т.1, а.с. 127).

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 25 листопада 2014 року задоволено заяву судді Жуган Л.В. про самовідвід, справу передано для подальшого автоматичного розподілу (Т.1, а.с. 206).

01 грудня 2014 року суддя Малиновського районного суду міста Одеси Тополева Ю.В. прийняла справу до свого провадження, призначила її до судового розгляду (Т.1, а.с. 208).

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 05 березня 2015 року до участі у цивільній справі залучено правонаступника позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 (Т.1, а.с. 228-229).

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 05 березня 2015 року позовні вимоги задоволено стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ТОВ Вадіта на користь ОСОБА_5 суму основного боргу в розмірі 5 593 000 гривень 00 коп., 10 процентів річних за користування горошовими коштами в розмірі 2 237 200 гривень 00 коп. та 15 процентів річних за користування грошовими коштами в розмірі 2 135 300 гривень (Т.1, а.с. 230-232).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду 14 березня 2017 року відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси та ухвалити рішення, яким в задоволенні вимог ОСОБА_5 відмовити повністю (Т.1, а.с. 245-248).

Апелянт, зокрема, зазначив, що ОСОБА_4 ніколи не позичала відповідачам 700 000 доларів США, відповідний договір не підписувала, позовну заяву до суду не подавала. Наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень відповідачам свідчать про те, що судові повістки були отримані особою на прізвище ОСОБА_11, в той час як вона є представником позивача. Апелянт також вказує на те, що заяву про розгляд справи за її відсутності вона до суду не подавала. В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_12 про розгляд справи за відсутності позивача ОСОБА_4 та її правонаступника ОСОБА_5, в той час як довіреність на представництво інтересів останньої в матеріалах справи відсутня.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2017 року за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження (Т.2, а.с. 3-4).

14 грудня 2017 року Апеляційним судом постановлено ухвалу, якою клопотання представника відповідача ОСОБА_7 задоволено, призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено до надання експертами висновку (Т.2, а.с. 89-91). 31.08.2018 року матеріали цивільної справи були повернуті експертом до суду в звязку з ненаданням у встановлений термін оригіналу досліджуваного документу (договору позики від 10.06.2007 року), не визначенням зразків підписів ОСОБА_4 та не уточненням експертного завдання (Т. 2, а.с. 92-94).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2018 року провадження у справі поновлено, справу призначено до судового розгляду (Т.2, а.с. 95).

В звязку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою від 14.01.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду Одеським апеляційним судом (т. 2, а.с. 131-132).

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу. Інші учасники в судове засідання не зявились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою..

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника апелянта, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції вважав встановленою ту обставину, що між позивачкою, з одного боку, та відповідачами, з другого боку, був укладений договір позики, відповідно до якого позивачка передала відповідачам в користування гроші в сумі еквівалентній 700 000 доларів США.

Виходячи з цього суд застосував до спірних правовідносин положення ЦК України, що стосуються зобовязань та, зокрема, позики.

Вважаючи, що зобовязання, яке винико з договору позики, укладеного між сторонами, не було виконано, суд задовольнив позовні вимоги про стягнення суми боргу солідарно з відповідачів.

Переглядаючи правильність рішення суду першої інстанції, Апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Згідно з пунктами 2, 3 частини 3 статті 208 ЦК України, правочини між фізичною та юридичною особою, а також правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною 1 статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи вбачається, що єдиним доказом, наданим на підтвердження факту укладення договору позики між сторонами та оціненим судом, є копія договору позики (Т.1, а.с. 7).

Допитана 14 грудня 2017 року в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 показала, що не позичала відповідачам кошти в сумі 700 000 доларів США та надала письмову заяву про те, що в неї немає оригіналу договору позики і більше того вона його ніколи не бачила (Т.2, а.с. 85).

За змістом статті 545 ЦК України, борговий документ є не тільки підтвердженням факту укладення договору, але й підтвердженням виконання або невиконання зобов'язання.

Так, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

З аналізу наведених правових норм слідує, що, встановлюючи обставини, що мають значення для справи, суд зобов'язаний перевіряти докази безпосередньо та на підставі їх оцінки робити висновки щодо підтвердження або непідтвердження стороною фактів, на які вона посилається як на підставу позову або заперечуючи проти нього.

Ненадання суду для огляду в судовому засіданні оригіналу боргового документу свідчить про те, що позивачкою не був виконаний процесуальний обов'язок доказування, а суд першої інстанції помилково вважав встановленими обставини, на які вона посилалася в обґрунтування заявлених вимог.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу частково та на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги правонаступника ОСОБА_4 ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вадіта» про стягнення боргу за договором позики залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

ОСОБА_13

ОСОБА_11

Повний текст постанови виготовлено 04 березня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

20.02.2019 року м. Одеса