Постанова
Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 577/4703/17
провадження № 61-24514св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач 36 шляхо-відновлювальний загін Державної спеціальної служби транспорту,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу 36 шляхо-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту на постанову Апеляційного суду Сумської області від 06 березня 2018 року в складі колегії суддів: Собини О. І., Хвостика С. Г., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 36 шляхо-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту про зобов`язання надати відпустку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 2007 року працює водієм у в/ч НОМЕР_1 . У 2015 році отримав посвідчення учасника бойових дій. У 2016 році звернувся до відповідача із заявою про надання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів із збереження заробітної плати, проте відповідач відмовив йому в наданні такої відпустки. Не надав такої відпустки також і в 2017 році. Командир в/ч всупереч абзацу 5 статті 5, статті 9 Закону України «Про звернення громадян» примушує подавати заяву в письмовому вигляді та погоджувати її з посадовими особами, кількість яких визначає на свій розсуд. Із затвердженим порядком подачі заяв він письмово не ознайомлювався, а тому у вересні 2017 року звернувся до відповідача з письмовою заявою, в якій просив роз`яснити на підставі чого він повинен подавати заяву про надання йому відпустки саме у письмовому вигляді.

Враховуючи наведене, позивач просив зобов`язати відповідача надати йому додаткову відпустку тривалістю 14 днів із збереженням заробітної плати за 2017 рік, а також надати відпустку без збереження заробітної плати за 2017 рік.
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відмови у наданні додаткової відпустки із збереження заробітної плати та відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 14 календарних днів кожна.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 06 березня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в наданні додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано 36 шляхо-відновлювальний загін Державної спеціальної служби транспорту надати ОСОБА_1 додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю чотирнадцять календарних днів за 2017 рік, відповідно до вимог передбачених статтею 77-2 КЗпП України. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в наданні позивачу додаткової оплачуваної відпустки за 2017 рік та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення вказаної позовної вимоги, апеляційний суд виходив із того, що саме на відповідача, як на роботодавця, покладений обов`язок з ознайомлення позивача, як працівника, із порядком звернення із відповідними заявами про надання відпусток. Про відсутність такого ознайомлення свідчить заява позивача на адресу командира в/ч ТО330 від 19 вересня 2017 року, в якій він просить роз`яснити йому підстави відмови у наданні йому додаткової відпустки за 2016 рік та відмови у наданні йому такої відпустки за 2017 рік, у той же час, із відповіді на його запит вбачається, що йому не було роз`яснено цей порядок. При цьому, виходячи з аналізу вказаної заяви,суд вважав, що позивач висловив свій намір про надання йому додаткової відпустки також і за 2017 рік, але, у зв`язку із неналежним роз`ясненням йому умов її отримання, він був позбавлений можливості її отримати у відповідному році.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У березні 2018 року 36 шляхо-відновлювальний загін Державної спеціальної служби транспорту подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Сумської області від 06 березня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що чинним законодавством України не передбачено, що роботодавець не повинен письмово ознайомлювати працівника із встановленим порядком подачі відповідних заяв, при тому, що позивачу такий порядок відомий, оскільки він неодноразово звертався із заявами про надання відпусток, у тому числі, і додаткових, як учаснику бойових дій, які йому були надані. Твердження апеляційного суду про те, що аналізуючи заяву позивача на ім`я командира в/ч він висловлював намір про надання йому в 2017 році додаткової відпустки базується на припущеннях, а не на конкретних фактах.

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу відхилити, рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на неї.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_1 працює водієм автотранспортних засобів 1-го відділення 1-го автомобільного взводу автомобільної роти батальйону механізації в 36 шляхо-відновлювальному загоні Державної спеціальної служби транспорту.

У 2015 році позивач отримав посвідчення учасника бойових дій.
На підставі заяви позивача від 03 грудня 2015 року, згідно з наказом від 07 грудня 2015 року № 257 останньому в 2015 році надавалась відпустка відповідно до вимог передбачених статтею 77-2 КЗпП України як учаснику бойових дій.
24 жовтня 2016 року позивач знову звернувся із письмовою заявою про надання йому відпустки як учаснику бойових дій відповідно до статті 77-2 КЗпП України із 26 жовтня 2016 року, що підтверджується наявністю на ній письмових погоджень командира автороти капітана ОСОБА_2 , командира батальйону механізації підполковника ОСОБА_3 та лейтенанта ОСОБА_4 . Проте остаточне рішення за результатами розгляду цієї письмової заяви керівництвом військової частини прийнято не було і наказ про надання позиачу відпустки не видавався.
19 вересня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про роз`яснення підстав відмови керівництва у наданні йому відпустки за 2016-2017 роки як учаснику бойових дій.
29 вересня 2017 року позивачу надана письмова відповідь на його звернення.
Нормативно-правове обґрунтування
Відповідно до статті 77-2 КЗпП України, пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статті 16-2 Закону України «Про відпустки» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Додаткова відпустка учасникам бойових дій, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є пільгою, гарантованою державою, та, відповідно, не належить до категорії щорічних відпусток, визначених статтею 4 Закону України «Про відпустки» і надається незалежно від відпрацьованого в році часу, один раз протягом календарного року на підставі заяви працівника та посвідчення учасника бойових дій або інваліда війни. Вона не переноситься (не подовжується) на дні тимчасової непрацездатності працівника чи святкові і неробочі дні, що припали на її період. Не використана у поточному році така відпустка на наступний рік не переноситься.
Право на неї працівник може реалізувати протягом календарного року, конкретний період та черговість її надання визначаються за погодженням між працівником і роботодавцем.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог у частині зобов`язання надати позивачу додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів за 2017 рік, відповідно до вимог статті 77-2 КЗпП України, з огляду на те, що в заяві від 19 вересня 2017 року, поданій на ім`я командира військової частини позивач висловив своє бажання скористатися вказаною додатковою відпусткою. На роботодавцеві лежить обов`язок про належному роз`ясненню працівнику порядку подання заяв, з метою реалізації своїх трудових прав.

Доводи касаційної скарги про те, що роботодавець не повинен письмово ознайомлювати працівника із встановленим порядком подачі відповідних заяв, не заслуговують на увагу, оскільки юридична необізнаність працівника, наслідком якої стало неналежне оформлення заяви про відпустку, не може бути підставою для позбавлення особи права на отримання передбаченої законом відпустки, а роботодавця - обов`язку по її наданню.

Твердження касаційної скарги про те, що апеляційний суд обґрунтував рішення на доказах, які ґрунтуються на припущеннях, не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази, а вказані твердження касаційної скарги зводяться саме до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належної оцінки, про що зазначив в оскаржуваному рішенні.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу 36 шляхо-відновлювального загону Державної спеціальної служби транспорту залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Сумської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик