Номер провадження: 22-ц/813/2808/19
Номер справи місцевого суду: 511/2700/17
Головуючий у першій інстанції Теренчук Ж.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 вересня 2018 року ухваленого у складі судді Теренчук Ж.В.

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та поданий до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю та його витребування.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що з 28 квітня 2015 року перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу у сторін є спільна дочка. Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області 08.11.2017 року шлюб між ними розірвано.

У період шлюбу сторони на ім`я відповідача ОСОБА_2 придбали житловий будинок та земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також для ведення особистого селянського господарства.

Позивач вважає, що вказаний будинок та земельні ділянки є його особистою приватною власністю, так як придбані в період перебування у шлюбі з відповідачкою за його особисті кошти, які він заробив до укладення шлюбу, а оскільки більшу частину їх спільного життя з відповідачкою він знаходився в рейсах, будинок та земельні ділянки були зареєстровані на ім`я відповідачки.

Так як сімейного життя між ними не склалося, вони припинили сімейні стосунки з 20 серпня 2016 року.

Оскільки, сторони не проживали разом з 20 серпня 2016 року, перебуваючи при цьому в зареєстрованому шлюбі, просив встановити факт їх окремого проживання в період з 10 жовтня 2016 року по 08 листопада 2017 року, визнати грошові кошти в розмірі 5532 долари США його особистою приватною власністю та стягнути з відповідачки їх еквівалент в гривнях в розмірі 149353 грн. по курсу долара до гривні, оскільки всі кошти з його рахунку зняла та присвоїла ОСОБА_2 в період окремого проживання, також просив поділити побутову техніку, яку вони придбали в період шлюбу та зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому особисте майно.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Встановлений факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19.03.2017 року по 08.11.2017 року, в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на: 4/5 частини житлового будинку; 4/5 частини земельної ділянки, для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 4/5 частини земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства. Припинено право власності на вказане майно за ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_2 право власності власності на: 1/5 частину житлового будинку; 1/5 частину земельної ділянки, для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 1/5 частину земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства.

Визнані спільною сумісною власністю грошові кошти у сумі 5532 доларів США по 1/2 частині. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів в сумі 74626,5 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2622 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 зазначила, що суд порушив норми закону, не застосував норми закону, які мали бути застосовані, надав перевагу доказів позивачу над доказами відповідача, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення, яке грубо порушує права відповідача, в зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представник ОСОБА_1 зазначила, що суд вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Комлева О.С. - головуючий суддя, судді - Журавльов О.Г., Кравець Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 березня 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 05 червня 2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиві на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 квітня 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 08.11.2017 року (а.с.22).

Від шлюбу мають доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15 липня 2015 року в період перебування в шлюбі на ім`я ОСОБА_2 було придбано:

- житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 70,90 кв.м., в тому числі житлова 44,10 кв.м, який складається з: житлового будинку літ. «А» та веранди літ. «а», та господарчі споруди: навіс літ. «Д», сарай літ. «Є», цистерна - І на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №584 за 119880 грн. (а.с.70);

- земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000 га кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №585 за 86213 грн. (а.с.106);

- земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0360 га кадастровий номер НОМЕР_2 для ведення особистого селянського господарства на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №586 за 24749 грн. (а.с.132).

Даний будинок та земельні ділянки було придбано на ім`я ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 , про що є відповідні застереження в нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу будинку та земельних ділянок.

Вказане нерухоме майно було придбано у продавця ОСОБА_6 .

Також судом встановлено, що 15.07.2015 року ОСОБА_2 надала розписку на ім`я продавця ОСОБА_6 ., що вона взяла в борг у ОСОБА_6 5000 доларів США, які зобов`язується повернути до 01.06.2016 року (а.с.65).

На підставі іншої розписки від 14.07.2016 року, виданої ОСОБА_6 , борг по розписці повернуто 14.07.2016 року (а.с.64) і в цей день ОСОБА_7 та ОСОБА_6 знялись з реєстраційного обліку в проданому ними будинку по АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю та його витребування, суд першої інстанції виходив з того, що будинок та земельні ділянки по АДРЕСА_1 були придбані подружжям ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 через півтора місяці після укладення шлюбу, тобто на його придбання могли бути залучені кошти, які були особистою приватною власністю одного з подружжя враховуючи нетривалий час перебування у шлюбі, ведення спільного господарства та сімейного бюджету.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст. 60 СК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За ч.7 ст.57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна , за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно зі ст. 70 ч. 1 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що у ОСОБА_1 на час придбання нерухомого майна були значні кошти на валютному рахунку № НОМЕР_3 в АТ «Райффайзен банк Аваль», які позивач заробив, працюючи моряком, так як ОСОБА_1 регулярно перебував в рейсах, починаючи з 2012 року, а кошти за відпрацьовані періоди в офіційному порядку роботодавцями зараховувались на його картковий рахунок, що підтверджено виписками з рахунку.

Судом встановлено, що перед укладенням шлюбу на картковому рахунку ОСОБА_1 було 8026 доларів США, які він зняв в період з 16.04.2015р. по 14.05.2015р. (а.с.80-82).

Зі змісту договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок від 15.07.2015 року встановлено, що будинок та дві земельні ділянки придбано у продавця ОСОБА_6 виходячи із ціни, вказаної в трьох нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу будинку та двох земельних ділянок, загалом за 230842 грн. ( 119880 + 86213 +24749).

Суд вірно встановив, що спірне майно було придбано сторонами за 10495 доларів США, оскільки сторони називали різні суми, за які було придбано це майно, тому суд виходив з курсу долара США до гривні, який діяв на момент укладення цих договорів, які посвідчувалися та укладалися в нотаріальній формі (по курсу 2199,535 грн. за 100 доларів США, 230842 : 2199, 535 = 10495).

Також судом встановлено, що сторони в день укладення угоди не розрахувались повністю за будинок та земельні ділянки, про що свідчить боргова розписка, видана 14.07.2015 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_9 зі змісту якої, ОСОБА_2 начебто позичила у ОСОБА_6 5000 доларів США.

Однак судом встановлено, що це борг за будинок, залишок якого склав 5000 доларів США, який судом встановлено, був повернутий ОСОБА_6 14.07.2016 року.

Оскільки на 5000 доларів США видано розписку, то в день укладення договорів ОСОБА_6 дійсно була передана певна сума за проданий будинок та земельні ділянки, розмір якої згідно показів ОСОБА_1 складав 20000 доларів США, а згідно показів ОСОБА_2 6000 доларів США.

Суд вірно зазначив, що виходячи з вартості будинку та земельних ділянок спірного майна 10450 доларів США, та з урахування боргу в сумі 5000 доларів США, ОСОБА_9 в день укладення договорів було передано дійсно 5450 доларів США.

Суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_2 не довела суду наявність у неї такої суми грошей в якості особистих збережень до шлюбу, а ОСОБА_1 ця обставина доведена в суді виписками з банківського рахунку і в даному випадку суд визнав, що це грошові кошти в сумі 8026 доларів США, зняті позивачем з рахунку з 16.04.2015р. по 14.05.2015р. та зроблені ним до шлюбу.

Тобто судом встановлено, що на придбання будинку по АДРЕСА_1 та земельних ділянок ОСОБА_1 були вкладені кошти, які належали йому особисто в розмірі 5450 доларів США, так як зароблені ним до шлюбу.

Також суд вірно зазначив та встановив доведений факт, що остаток грошових коштів за будинок в розмірі 5000 доларів США було повернено із грошових коштів, які заробив, перебуваючи у рейсі ОСОБА_1 в період з 05 вересня 2015 року по 17 червня 2016 року, в сумі 10411 доларів США, які були перераховані на його рахунок та 12.06.2016 року ним було знято з рахунку 4000 доларів США, а 23.06.2016 року знято - 2141 долари США.

Вказані кошти суд визнав спільними коштами подружжя ОСОБА_8 , так як зароблені позивачем були в період шлюбу та їх частки складають по 1/2 частині, незалежно від того, чи мала в цей період заробіток ОСОБА_2 .

Тобто, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали будинок в спільну сумісну власність, про що свідчить їх участь в укладенні угод, оформлення договорів на ім`я дружини, згода чоловіка на укладення цих угод, однак купівлі-продажу цього будинку були використані як спільні кошти сім`ї, так і особисті кошти ОСОБА_1 .

Так частина коштів, які належали особисто ОСОБА_1 при придбанні спірного будинку та земельних ділянок становила 7950 доларів США ( 5450 + 2500 (1/2 частина від 5000 доларів США).

В свою чергу розмір грошових коштів, які належали особисто ОСОБА_2 при придбанні будинку та земельних ділянок становила 2500 доларів США (1/2 частина від 5000 доларів США).

У відсотковому значенні при поділі спірного будинку виходячи з вартості частки, яка належала ОСОБА_1 7950 доларів США - складає 4/5 частини будинку та земельних ділянок, на які належить визнати право власності за ОСОБА_1 та 2500 доларів США - 1/5 частина будинку та земельних ділянок по АДРЕСА_1 , на які належить визнати право власності за відповідачем ОСОБА_2

Також судом під час розгляду справи вірно встановлений факт окремого проживання подружжя ОСОБА_8 в зв`язку уз фактичним припиненням шлюбних відносин в період з 19 березня 2017 року по день розірвання між ними шлюбу на підставі судового рішення, тобто по 08 листопада 2017 року, оскільки позивачем не доведений факт, що саме з 20 серпня 2016 року вони перестали проживати однією сім`єю.

Суд вірно зазначив, що метою позивача при встановленні даного факту є його бажання визнати зароблені ним в цей період кошти особистою приватною власністю.

Судом встановлено, що зароблені в цей період кошти позивачем за черговий рейс в розмірі 5532 долари США, що підтверджено картковим рахунком і які були зняті в цей період ОСОБА_2 за довіреністю, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і їх частки в цих коштах складають по 1/2 частині, що виходячи з курсу долара США до гривні складає по 74265, 50 грн.

Оскільки вказана частка коштів позивача отримана не була, так як з 19 березня 2017 року, після повернення позивача з рейсу, він став проживати з ОСОБА_2 роздільно та спільного бюджету вони не мали і спільного господарства не вели, зароблені ним кошти з рахунку зняла особисто ОСОБА_2 за діючим на той час дорученням і використала на власний розсуд, залишивши його без засобів існування, суд вірно прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача еквіваленту належних йому коштів у виді його заробітку в розмірі 74265, 50 грн. еквівалент 2766 доларів США (5532:2).

Також судом були взяті до уваги показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з боку позивача, а також свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 з боку відповідачки, та їм надана правова обґрунтована оцінка.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , встановивши факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 березня 2017 року по 08 листопада 2017 року в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та визнавши спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в розмірі 5532 долари США, стягнувши на його користь 1/2 частину вказаних коштів з ОСОБА_2 в розмірі 74626,5 грн, а також визнавши за ОСОБА_1 право власності на 4/5 частин будинку та земельних ділянок по АДРЕСА_1 і відповідно на 1/5 частину вказаного нерухомого майна визнавши право особистої власності за ОСОБА_2

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 про те, що суд порушив норми закону, не застосував норми закону, які мали бути застосовані, надав перевагу доказів позивачу над доказами відповідача, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення, яке грубо порушує права відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд приймаючи рішення керувався нормами права, які регулюють дані правовідносини, а саме Сімейним Кодексом України, Цивільним Кодексом України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, виходячи із заявлених позовних вимог про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистого приватною власністю, його витребування, з`ясувавши всі обставини у справі з тими доказами, згідно зі ст. 81 ЦПК України, які були надані не тільки позивачем, а і відповідачем, що свідчить про об`єктивний та неупереджений розгляд справи у відповідності дост. 263 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 вересня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 07 червня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець