П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року місто Київ

справа № 752/14405/18

апеляційне провадження № 22-ц/824/6274/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Шевченко Т.М. від 29 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про надання відновлювальної кредитної лінії, іпотечного договору та договору поруки,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 грудня 2006 року між нею та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (далі - АКБ "Укрсоцбанк"), правонаступником якого є АТ "Укрсоцбанк", був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 725295, відповідно до умов якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 13 % річних та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості до 140 000 доларів США, строком до 11 грудня 2021 року. Даний договір кредиту був забезпечений іпотекою на підставі договору іпотеки № 02-10/3630 від 12 грудня 2006 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , вартістю 1 418 040 грн.

Також у забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 12 грудня 2006 року банк уклав з ОСОБА_2 договір поруки № 02-10/3631, з послідуючими змінами до нього від 20 квітня 2018 року, згідно з яким останній зобов`язався солідарно відповідати за всіма зобов`язаннями ОСОБА_1 перед банком за виконання кредитних зобов`язань.

Позивач зазначає, що банк не мав права укладати договір в іноземній валюті, оскільки була відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як засобу платежу та самої іноземної валюти. Крім того, умови договору не відповідають типовим положенням та є несправедливими для позичальника, що є порушенням Закону України "Про захист прав споживачів" та Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати".

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 725295 від 12 грудня 2006 року недійсним, а також похідні від нього договори поруки та іпотеки.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про правомірність надання кредитних коштів в іноземній валюті; договір про надання відновлювальної кредитної лінії не містить всіх умов, передбачених Законом України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати", на що суд також не звернув уваги; судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, зокрема, оригіналу кредитного договору, первинних бухгалтерських документів, копії ліцензії банку на валютне кредитування, копії статуту банку та інших, що позбавило позивача можливості захистити свої права.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник АТ "Укрсоцбанк"- Біллерис Ю.О. зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник АТ "Укрсоцбанк" - Біллерис Ю.О. в суд апеляційної інстанції не з`явився, через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення апеляційної скарги заперечує.

ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що сторони погодили всі істотні умови договору, мали вільне волевиявлення, банк мав право надавати кредит у іноземній валюті, а тому відсутні підстави для визнання указаного правочину недійсним, відповідно і похідні від нього договори поруки та іпотеки.

Такий висновок суду є правильним.

Судом установлено, що 12 грудня 2006 між АКБ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ "Укрсоцбанк", був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 725295, відповідно до умов якого надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 13 % річних та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості до 140 000 доларів США, строком до 11 грудня 2021 року. Даний договір кредиту був забезпечений іпотекою на підставі договору іпотеки № 02-10/3630 від 12 грудня 2006 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , вартістю 1 418 040 грн.

У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 12 грудня 2006 року банк уклав з ОСОБА_2 договір поруки № 02-10/3631, з послідуючими змінами до нього від 20 квітня 2018 року, згідно з яким останній зобов`язався солідарно відповідати за всіма зобов`язаннями ОСОБА_1 перед банком за виконання кредитних зобов`язань.

Відповідно до пункту 2.1 договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 725295 сторони погодили, що видача траншів кредиту на цілі, визначені пунктом 1.2.

Договору проводиться шляхом видачі готівки з позичкового рахунку № НОМЕР_1 в Київській міській філії АКБ "Укрсоцбанк" в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату отримання траншу.

Аналізуючи положення вказаного договору відновлювальної кредитної лінії можна дійти висновку, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Крім того, на момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства є лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою, укладаючи договір. Банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов`язки він виконав належним чином. Факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останньої з його умовами.

Відповідно до частини 1 статті 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1 статті 1055 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину, зокрема правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивачем не спростовано визначену у статті 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та не доведено, що при його укладенні сторонами не були дотримані визначені у статті 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі вільне волевиявлення сторін, що у підсумку свідчить про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, і як наслідок похідних від нього договорів іпотеки та поруки.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1, 3 статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14.

Сторони не заперечували надання банком кредиту в іноземній валюті (доларах США), право банку надавати валютні кредити підтверджується наданими до суду доказами (Банківською Ліцензією № 5 від 29 грудня 2001 року, Дозволом № 5-2 від 29 липня 2003 року) (а.с. 56-57).

Таким чином, доводи апеляційних скарг є необґрунтованими та відхиляються судом апеляційної інстанції.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, зокрема, оригіналу кредитного договору, первинних бухгалтерських документів, копії ліцензії банку на валютне кредитування, копії статуту банку та інших є необґрунтованими, оскільки вказані документи у своїй сукупності не спроможні підтвердити позицію позивача з огляду на підстави пред`явлених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 травня 2019 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова