КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/23707/17

номер провадження: 22-ц/824/5060/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року у складі судді Колесника О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_7 , третя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Починаючи з 2003-2004 років позивачі не проживають у вказаній квартирі. Вказували, що відповідач ОСОБА_5 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_3 та була зареєстрована у належній їм квартирі як член сім`ї співвласника разом із їх спільним сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначали, що після припинення шлюбних відносин з позивачем ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_5 почала проживати у спірній квартирі з іншим чоловіком, від якого у неї народився син ОСОБА_7 , 2003 року народження, якого вона 05 серпня 2008 року зареєструвала у спірній квартирі без згоди співвласників квартири.

Вказували, що за усною домовленістю між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 , остання мала проживати у спірній квартирі до досягнення повноліття їх дитини ОСОБА_6 , після чого квартира мала бути продана. Порядок продажу квартири було визначено укладеною між позивачами та ОСОБА_5 мировою угодою, яка затверджена ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2004 року. Однак, після досягнення ОСОБА_6 повноліття відповідач ОСОБА_5 продовжує проживати у квартирі позивачів, порушуючи умови мирової угоди. Позивачам стало відомо, що відповідач ОСОБА_6 після досягнення повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю не проживає через постійні конфлікти, а неповнолітній ОСОБА_7 з 2013 року проживає разом зі своїм батьком за межами Києва. Тому вважали, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не проживають у спірній квартирі більш ніж один рік без поважних причин. Крім того, на думку позивачів, відповідач ОСОБА_5 втратила статус члена сім`ї співвласника житла та не має права проживати у спірній квартирі без дозволу позивачів.

Позивачі, як співвласники квартири, мають намір продати квартиру, але не можуть це зробити через наявність реєстрації у квартирі відповідачів. 15 листопада 2017 року позивачі запропонували відповідачу ОСОБА_5 укласти договір найму житла, а в разі її відмови від підписання такого договору, добровільно виселитися із квартири. Однак ОСОБА_5 вимогу позивачів залишила без реагування. Вказували, що відповідач ОСОБА_5 порушує їх права, як співвласників квартири, а саме, відмовляється виконувати обов`язок по сплаті житлово-комунальних послуг, внаслідок чого утворилася заборгованість, перешкоджає їм володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, а саме, змінила замки у вхідних дверях, відмовляється врегулювати спір шляхом укладання договору найму житла та без їх дозволу допускає до квартири інших осіб для проживання.

З урахуванням наведеного, позивачі просили визнати відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити відповідача ОСОБА_5 із указаної квартири.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення їх позову, виселивши відповідачів із квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінки наданим позивачам доказам, які підтверджують той факт, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення (залиття квартири водою, зміна замків - примусове відкриття замків) та у зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі (з 2014 року близько 41 викликів органів поліції через конфлікти), а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Тому вважають помилковими висновки суду першої інстанції про те, що не знайшли свого підтвердження обставини, визначені ч.1 ст.116 ЖК України, за яких відповідач ОСОБА_5 підлягала б виселенню із спірної квартири.

Відповідачі та третя особа: служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не надали доказів на підтвердження обставин, встановлених ч.1 ст.116 ЖК України, за яких відповідач ОСОБА_5 підлягала б виселенню зі спірної квартири в порядку ст.157 ЖК України, зокрема, про те, що до неї належним органом застосовувались заходи запобігання і громадського впливу щодо її поведінки та ці заходи залишились безрезультатними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачі не надали доказів того, що відповідачі у спірній квартирі не проживають терміном більш ніж один рік без поважних причин, і самі відповідачі заперечували такий факт.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 липня 1995 року №8423.

Відповідач ОСОБА_5 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_3 та була зареєстрована у вказаній вище квартирі як член сім`ї разом з їх спільним сином - відповідачем ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою форми №3 від 23 вересня 2011 року.

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_5 постійно проживає в даній квартирі з двома дітьми: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , 2003 року народження. З вересня 2018 року ОСОБА_7 проживає у військовому ліцеї ім. Богуна, куди він поступив на навчання.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до вимог закону.

Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закон чи за рішенням суду.

За правилами ст.156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_5 належним чином не сплачує кошти за отримані житлово-комунальні послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підтверджується судовим наказом, виданим Дарницьким районним судом міста Києва від 31 травня 2017 року, відповідно до якого з позивача ОСОБА_2 стягнуто суму заборгованості за оплату послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, а також повідомленнями ПАТ «АК «Київводоканал», ДП «КиївГазЕнерджи».

Статтею 157 ЖК України встановлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з положеннями ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи, що позивачі не надали доказів на підтвердження обставин, встановлених ч.1 ст.116 ЖК України, за яких відповідач ОСОБА_5 підлягала б виселенню зі спірної квартири в порядку ст.157 ЖК України, у зв`язку з чим не довели обставин, на які посилалися як на підставу своїх позовних вимог, що є їх процесуальним обов`язком відповідно до ст.81 ЦПК України, зокрема, про те, що до ОСОБА_5 належним органом застосовувались заходи запобігання і громадського впливу щодо її поведінки та ці заходи залишились безрезультатними, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

Тому посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не надав оцінки наданим позивачами доказам, а саме: листу Дарницького УП ГУ НП у місті Києві від 27 листопада 2017 року про те, що позивач ОСОБА_1 10 жовтня 2017 року звертався з повідомленням про подію, яка трапилась за адресою: АДРЕСА_2 , а також він звертався 15 листопада 2017 року з приводу неможливості потрапити до вказаної квартири (а.с.96); висновку Дарницького УП ГУ НП в місті Києві від 08 листопада 2017 року про те, що 10 жовтня 2017 року за адресою: АДРЕСА_2 виник конфлікт між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , для припинення якого були викликані працівники поліції, які провели профілактичні заходи, визначені ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.97); рапорту оперативного чергового Дарницького УП ГУ НП у місті Києві від 15 листопада 2017 року про те, що 15 листопада 2017 року о 10 год. 30 хв. ОСОБА_1 звернувся з повідомленням про виклик поліції за адресою: АДРЕСА_2 з приводу відкриття вхідних дверей до квартири (а.с.99-102); листу Дарницького УП ГУ НП у місті Києві від 27 листопада 2017 року про те, що в період з 01 січня 2014 року по 20 листопада 2017 року надійшов 41 виклик поліції за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.106-107) та стенограмі від 29 листопада 2017 року (а.с.110), які, на думку позивачів, підтверджують той факт, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення та систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, колегія суддів не приймає до уваги з наведених вище підстав.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою, оскільки позивачі не надали доказів, що відповідачі у спірній квартирі не проживають терміном більш ніж один рік без поважних причин.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Інші доводи та обставини, на які посилаються заявники в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді