ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2927/19 Справа № 6-249/11 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за поданням старшого державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2011 року, -

В С Т А Н О В И В:

21 вересня 2011 року старший державний виконавець Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. В обгрунтування подання посилався на те, що у Бабушкінському ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції перебуває на виконанні виконавчий лист № 2-5682, виданий 09.04.2010 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років. Боржник свої зобов`язання, покладені на нього судовим рішенням, у добровільному порядку не виконав та ухиляється від їх виконання. (а.с. 31-32).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2011 року подання старшого державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2009 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини (а.с. 41).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування вказаної ухвали та постановлення нової, якою відмовити в задоволенні подання (а.с. 46-49).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2009 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку до досягнення дитиною трирічного віку.

На виконання вказаного рішення від 28.12.2009 року Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська 09.04.2010 року був виданий виконавчий лист № 2-5682 та направлений для виконання до Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції посилався на ч.ч. 1, 2 ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали) та виходив із того, що за час знаходження виконавчого листа на виконанні державною виконавчої службою приймалися передбачені діючим законодавством заходи щодо виконання вказаного рішення суду, проте рішення суду боржником ОСОБА_1 не виконано, він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього зазначеним рішенням, тому подання державної виконавчої служби про його тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання за рішенням суду від 28.12.2009 року підлягає задоволенню.

Однак, із зазначеними висновками суду 1 інстанції не погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними і цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесене у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують її природне існування. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну. Випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 вказаного Закону громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну.

Положеннями п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Статтею 377-1 ЦПК України (у редакції Закону чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали) визначено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26 листопада 2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому, при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Колегія суддів наголошує на тому, що обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

З погляду на словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішення іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Якщо боржник не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання боргового зобов`язання, а саме, до виконавця не прибув, не надав своєчасно у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, про рахунки у банках чи інших фінансових установах та пояснень стосовно причин невиконання рішення не надав, а виконавець зі свого боку вчинив всі дії, передбачені законом, в такому разі, обставини свідчать, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, що є підставою для обмеження його в праві виїзду за межі України та вчинення інших дій передбаченим Законом.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем не було надано жодного доказу на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим провадженням та вчиняє дії, які ускладнюють виконання рішень суду; не надано доказів про те, які заходи здійснювались державним виконавцем для виконання рішення суду, зокрема, доказів про те, що боржник отримував виклики державного виконавця, що він має намір покинути територію України.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, чим допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення питання, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для тимчасового обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України у зв`язку з невиконанням останнім обов`язків щодо сплати боргу та ухиленням від виконання судового рішення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2011 року - скасувати.

У задоволенні подання старшого державного виконавця Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: