Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 754/13376/15-ц

провадження № 61-4541св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Ганна Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 рокуу складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Ганна Анатоліївна, про визнання договорів позики та іпотеки недійсними, визнання права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 11 квітня 2012 року між нею (до реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 був укладений договір, предметом якого було погодження умов і забезпечення здійснення правочину щодо купівлі-продажу належної продавцю ( ОСОБА_2 ) квартири АДРЕСА_1 . Цим договором сторони визначили, що купівля-продаж квартири буде здійснена за ціною 643 790,00 грн, що еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України 80 625,00 доларів США. До підписання цього договору вона передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 531 002,00 грн., що еквівалентно 66 500,00 доларів США та погодили, що в момент розрахунку за основним договором ця сума грошових коштів буде зарахована у належний з покупця платіж за основним договором, як еквівалент 66 500,00 доларів США.

Для повного проведення розрахунку за спірну квартиру мати позивача звернулася до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» для отримання кредиту в розмірі 160 000,00 грн. Після перевірки банком документів була призначена дата укладення між сторонами основного договору, але через дії ОСОБА_2 кредитний договір не був укладений.

У подальшому ОСОБА_2 запропонував їй укласти договір позики, за яким він ніби то надасть їй у позику грошові кошти у розмірі 24 000,00 доларів США, яких не вистачає для придбання квартири. З укладенням договору позики вона не була згодна, проте ОСОБА_2 відмовився повертати їй грошові кошти у розмірі 66 500,00 доларів США, які отримав за договором від 11 квітня 2012 року. Позивач наголошувала, що була вимушена укласти договір позики від 22 червня 2012 року та договір іпотеки квартири від 22 червня 2012 року. В подальшому вона і ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу квартири, але оригінал цього договору залишився у відповідача.

Оскільки грошові кошти за договором позики їй не передавалися, ОСОБА_1 вважала договір позики є неукладеним. На час укладення договорів вона була вагітна, не мала можливості відмовитись від укладання оспорюваних договорів, а тому вони були підписані нею під впливом тяжких обставин. Крім того позивач зазначала, що договір позики є удаваним, а провочин, який сторони насправді вчинили (фінансовий кредит), зважаючи на суб`єктний склад суперечить законодавству.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила визнати недійсним договір позики грошових коштів від 22 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г. А., зареєстрований в реєстрі під № 593; визнати недійсним договір іпотеки укладений 22 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г. А., зареєстрований в реєстрі під № 598; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Зустрічний позов мотивований тим, що він зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 . У спірній квартирі на час звернення з цим позовом проживала ОСОБА_1 разом з членами своєї сім`ї, чим створює йому перешкоди у здійсненні права власності.

Позивач за зустрічним позовом просив виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та всіх інших мешканців без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року у складі судді Лісовської О. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність підстав для визнання правочинів недійсними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв`язку з чим не підлягає виконанню рішення в частині виселення відповідача за зустрічним позовом з усіма мешканцями зі спірної квартири. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не зазначено, яких саме мешканців він просить виселити із спірної квартири, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 рокурішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року скасовано в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В частині вирішення позову ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про поширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковими, оскільки цей Закон поширюється лише на правовідносини, що випливають з договорів споживчого кредитування та не поширюється на відносини, що випливають з договорів позики, укладених між фізичними особами.

Разом з цим у цій справі ОСОБА_2 вже реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував своє право власності на квартиру, яка була предметом іпотеки.

В частині первісних позовних вимог постанова апеляційного суду до Верховного Суду не оскаржується.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати повністю постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції всупереч положень статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР ухвалив рішення про виселення відповідача за зустрічним позовом без надання іншого жилого приміщення, залишивши поза увагою, що спірна квартира придбавалась фактично за грошові кошти ОСОБА_1

Крім того, апеляційним судом залишено поза увагою, що в спірній квартирі проживає неповнолітні діти відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У травні 2018 року від ОСОБА_2 на адресу Верховного Суду надійшов відзив, у якому позивач просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

15 травня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновків про часткове задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 11 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір, предметом якого є погодження умов і забезпечення здійсненні правочину (правочинів) щодо купівлі-продажу належної продавцю квартири АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.1 договору було визначено, що основний договір має бути укладений на таких основних умовах: ціна квартири становить 643 790,00 грн, що еквівалентно 80 625,00 доларів США, які покупець сплачує продавцеві, а продавець зобов`язується знятися з реєстраційного обліку протягом 30 днів з дня укладення основного договору.

До підписання вказаного договору, на підтвердження встановлених ним зобов`язань та на забезпечення його виконання, з метою підтвердження своєї платоспроможності покупець передав продавцю грошові кошти у розмірі 531 002,00 грн., що еквівалентно 66 500,00 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г. А.

22 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А., відповідно до умов якого відповідач передав позивачеві за первісним позовом у позику грошові кошти у розмірі 194 136,00 грн, що становить еквівалент 24 000,00 доларів США,

22 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г. А.

Крім того, 22 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого предметом договору є квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на забезпечення своєчасного та повного виконання позичальником зобов`язань за основним договором позики від 22 червня 2012 року.

Пунктом 4.3 договору іпотеки передбачено, що за домовленістю сторін, у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за основним договором у встановлений строк цей договір передбачає, що наступного дня після закінчення порушеного строку іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок виконання зобов`язання за основним договором у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», та застосувати право власності на предмет іпотеки.

Також судами встановлено, що протягом певного часу відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 належним чином виконувала умови договору позики, сплативши відповідачеві грошові кошти на загальну суму 90 179,00 грн., після чого залишок коштів, що підлягали сплаті, становив 103 957,00 грн, що підтверджується Актом погашення заборгованості.

17 березня 2015 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 на адресу позивача за первісним позовом ОСОБА_1 було надіслано вимогу про усунення порушень за договором позики, відповідно до умов якої він просив достроково повернути всю суму боргу, у зв`язку із порушенням умов договору позики.

02 квітня 2015 року на адресу відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 надійшли заперечення позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на вимогу, відповідно до якої остання зазначила, що вона повернула частину грошових коштів у розмірі 90 179,00 грн., а також заперечила щодо дійсності договору позики.

У зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань належним чином відповідач ОСОБА_2 08 липня 2015 року здійснив реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

07 жовтня 2015 року відповідач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горобинської Г. А. із заявою, в якій просив передати ОСОБА_1 вимогу про звільнення житлового приміщення, зважаючи на те, що він є власником спірної квартири і вимагає її звільнення.

В той же день 07 жовтня 2015 року відповідну вимогу було направлено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г. А. на адресу ОСОБА_1

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дуднік О. С. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 липня 2015 року, на підставі якого внесено запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2017 року залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом частини другої статті 40 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Такий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року № 61-317цс18 не знайшла підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у згаданих рішеннях.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку» , так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог щодо виселення ОСОБА_1 , апеляційний суд не звернув належної уваги на те, що спірна квартира фактично придбавалась відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не за рахунок позичених (кредитних) коштів, а переважно за власні кошти, які були передані продавцеві під час укладення попереднього договору в сумі 531 002,50 грн, що еквівалентно за курсом Національного банку України на час укладення договору 66 500,00 доларів США, в той час як вартість спірної квартири попереднім договором була обумовлена сторонами в розмірі 643 790,63 грн, що еквівалентно за курсом Національного банку України 80 625,00 доларів США. Відповідно до умов договору купівлі-продажу вартість спірної квартири була збільшена і правочин вчинений за 732 054,50 грн, що еквівалентно за курсом Національного банку України 90 500,00 доларів США. В подальшому відповідачем за зустрічним позовом було сплачено на виконання умов договору позики 90 179,00 грн. Тобто відповідачем за зустрічним позовом фактично було сплачено позивачеві за зустрічним договором майже 85% вартості спірної квартири.

Отже висновок апеляційного суду про те, що спірну квартиру було придбано виключно за позичені відповідачем за зустрічним позовом у ОСОБА_2 грошові кошти є помилковим.

Таким чином, з урахуванням положень статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР відповідач за зустрічним позовом не підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Також не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог, оскільки висновки суду першої інстанції про поширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є помилковими, оскільки цей Закон поширюється лише на правовідносини, що випливають з договорів споживчого кредитування та не поширюється на відносини, що випливають з договорів позики, укладених між фізичними особами.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України установлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині зустрічних позовних вимог не відповідають зазначеним правовим висновкам Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду, а суди, вирішуючи спір, неправильно визначилися в цій частині з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного його розгляду, що в силу вимог статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень в частині зустрічних позовних вимог та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні указаного зустрічного позову.

Касаційна скарга не містить доводів щодо оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині первісних позовних вимог, а отже в цій частині судові рішення Верховним Судом не переглядаються.

Керуючись статтями 400, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик