Провадження №2/193/316/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

06 червня 2019 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області в складі

головуючого судді Кащук Д.А.,

за участю секретаря Кудрявцевій Н.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Софіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2018 року до Софіївського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач ОСОБА_1 із вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на ті обставини, що він, ОСОБА_1 є власником житлового будинку

АДРЕСА_1 , що підтверджується

реєстраційним свідоцтвом, виданим Жовтоводським бюро технічної інвентаризації (технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 12.08.1990р..

Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 на даний час зареєстрована за вищевказаною адресою, хоча фактично, з 2003р. після розірвання шлюбу та по даний час в зазначеному будинку не проживає, що підтверджується актами про підтвердження факту не проживання особи за місцем реєстрації.

Звертає увагу суду на те, за зареєстрованим місцем проживання відповідач не проживає, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на нього, чим об`єктивно порушуються права позивача. Відповідно до ст. 16 Цивільного процесуального кодексу України з метою досудового врегулювання спору за домовленістю Позивач звертався до Відповідача з вимогою щодо зняття з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , але відповідач відмовляється подавати заяву про зняття з реєстрації місця проживання.

З врахуванням зазначених обставин, оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, позивач на підставі ст.72 Житлового кодексу України, ст.405 Цивільного кодексу України просить суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник у судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання з`явилась, відзив на позов у встановлений строк на розгляд суду не подали, заперечують проти задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, вказуючи на те, що будинок, в якому зареєстрована відповідач, належить також і їй на праві спільної сумісної власності, оскільки був придбаний під час шлюбу між позивачем та відповідачем, на даний момент поділу майна подружжя в установленому Законом порядку не проведений.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 по суті заданих питань пояснила, що вже десь 3,5 роки проживає з позивачем в його будинку АДРЕСА_1 . За час її проживання жодного разу не бачила там колишньої дружини позивача ОСОБА_3 ..

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 по суті заданих питань пояснила, що живе поруч з домоволодінням позивача по АДРЕСА_1 , вони є сусідами з позивачем та мають добрі відносини. Раніше там проживав позивач зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_3 .. Потім вони розлучились, і приблизно з 2003-2004 року ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 не проживає, а проживає з іншим чоловіком в с.Авдотіївка Софіївського району Дніпропетровської області.

Суд, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним свідоцтвом, виданим Жовтоводським бюро технічної інвентаризації, технічним паспортом на житловий

будинок індивідуального житлового фонду від 12.08.1990р..

Згідно рішення сесії Новоюлівської сільської ради №123-5/VII від

27/04/2016 року на виконання Закону України «Про засудження комуністичного та

національно - соціалістичного ( нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону

пропаганди їхньої символіки» відбулося перейменування назви об`єктів топоніміки в

населених пунктах Новоюлівської сільської ради у зв`язку з чим в с.Степове ІНФОРМАЦІЯ_3

перейменована з ІНФОРМАЦІЯ_3 - відповідно до довідки Новоюлівської сільської ради

від 22.10.2018р. №908.

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні

(будинку) осіб, виданої 10.10.2018р. № 834 Новоюлівською сільською радою, у житловому

будинку за адресою -

АДРЕСА_1 зареєстровані Позивач -

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його колишня дружина -

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована, але не проживає з 2003 року (а.с.16).

09.01.2018, 02.04.2018, 02.07.2018, 07.08.2018 та 10.10.2018 року депутатами Новоюлівської сільської ради Потапенко А.Г., Касаткіною В. П., в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 складено акти про підтвердження факту не проживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації за адресою - АДРЕСА_1 (а.с.17-21).

Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні оригіналу свідоцтва про укладання шлюбу, шлюб між позивачем та відповідачем було укладено 22.03.1988 року, подружжя після укладання шлюбу отримало спільне прізвище « ОСОБА_3 ».

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 05.07.2004 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 04.09.2003 року, актовий запис №78 (а.с.8).

Відповідно до реєстраційного свідоцтва, виданого Жовтоводським бюро технічної інвентаризації, технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 12.08.1990 р. вбачається, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 35,90 кв.м., частка 1, підстава набуття права власності - договір купівлі-продажу від 06.07.1991 року (а.с.9-12).

Згідно договору купівлі-продажу від 06.07.1991 року продавець - ОСОБА_9 продала покупцю - ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , як вбачається з матеріалів справи під час, коли позивач та відповідач офіційно перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.13-15).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент набуття житлового будинку АДРЕСА_1 позивачем у власність, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Після розірвання 04.09.2003 року шлюбу між позивачем та відповідачем розподіл спільного майна подружжя не було проведено.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не проживає постійно в житловому будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з конфліктними ситуаціями між колишнім подружжям.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що вищевказаний житловий будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратила право власності на вказаний житловий будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Доводи позивача про те, що відповідач не є власником спірного житлового будинку не ґрунтуються на законі, оскільки судом встановлено, що відповідно до статті 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, спірний житловий будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_3 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Сам факт не звернення ОСОБА_3 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 28.02.2018 року у справі №647/1683/15-ц.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та його представника в заявлених ними межах позовних вимог та про існування правових підстав для відмови в їх задоволенні.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.71, 72,150 ЖК України, ст.ст.16, 319, 321,346, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 77, 81,141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10 червня 2019 року.

Суддя Д.А.Кащук