Справа № 467/710/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Кірімової О.М.

за участю секретаря Сіваченко Ю.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, в розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони з 08 вересня 2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружні стосунки між сторонами припинено з лютого 2019 року. Донька проживає разом з позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Оскільки відповідач має нерегулярний, мінливий заробіток, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі, у розмірі 5000 грн. При визначенні розміру аліментів посилається на те, що такий розмір аліментів розрахований на підставі чеків, отриманих при купівлі памперсів та дитячого харчування.

Від позивача, до початку судового засідання надійшла заява, згідно якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд слухання у справі провести за її відсутності.

Від відповідача до судового засідання надійшла заява, згідно якої він просив слухання у справі провести за його відсутності. Позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 3000 грн. При цьому зазначив, що у власності земельної ділянки не має, рухомого та нерухомого майна у власності також не має, постійного місця роботи та постійних заробітків також не має. Вважає, що розмір аліментів, заявлених позивачем до стягнення є необґрунтованим.

Дослідивши письмові матеріали справи та надані суду докази в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

У відповідності до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 08 вересня 2018 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області за актовим записом № 1744 (а.с. 8).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 15.01.2019 року (а.с. 7) сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як встановлено судом, сторони на даний час проживають окремо, дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, згоди на матеріальне утримання дитини між сторонами не досягнуто.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Статтею 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При визначенні розміру аліментів, судом враховано вимоги ст. 182 СК України.

Так, у відповідності до повідомлення КНП «Арбузинська центральна районна лікарня» Арбузинської районної ради № 954/01-10 від 05.08.2019 року ОСОБА_2 проходив медичний огляд у 2015 році та на той час визнаний здоровим (а.с. 22).

Згідно повідомлення Арбузинського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області № 8415/14.119 від 06.08.2019 року, на примусовому виконанні не перебувають виконавчі документи щодо ОСОБА_2 (а.с. 23).

Відповідно до повідомлення Арбузинського сектору обслуговування громадян ГУ ПФУ в Миколаївській області № 116/02,20 від 12.08.2019 року ОСОБА_2 на обліку, як отримувач пенсійної виплати не перебуває. Інформація щодо перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах із страхувальниками відсутня (а.с. 24).

У відповідності до повідомлення РСЦ МВС в Миколаївській області № 31/14-2541 від 08.08.2019 року відомості про транспортні засоби зареєстровані/перереєстровані на ОСОБА_2 на правах власності або користуванні/розпорядженні відсутні (а.с. 25).

Згідно повідомлення Южоукраїнського управління ГУ ДФС у Миколаївській області № 1324/10/14-29-54-08 від 12.08.2019 року відомості щодо відкритих рахунків банківських установах ОСОБА_2 відсутні (а.с. 26).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 178036484 від 20.08.2019 року надано інформацію про права власності ОСОБА_2 об`єктів нерухомості (а.с. 28-31). Однак, така інформація не може бути врахована судом в якості доказів у вказаній справі, оскільки державним реєстратором сформовано вказану інформацію за частковим співпаданням, а саме по прізвищу, імені та по батькові фізичної особи ОСОБА_2 , в зв`язку з чим така інформація містить відомості щодо прав власності не об`єкти нерухомого майна всіх суб`єктів що підпадають під критерій пошуку - ОСОБА_2 . Таким чином, відомості зазначені у вказаній інформації не дають змоги беззаперечно встановити факт належності відповідачу на праві власності об`єктів нерухомого майна. Крім того, як зазначено відповідачем, у заяві поданій ним до суду, об`єктів нерухомого майна на праві власності останній немає.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача на її користь аліментів у розмірі 5000 грн. щомісяця, посилаючись на те, що такий розмір аліментів розраховано на підставі чеків отриманих при купівлі памперсів та дитячого харчування. Суд зауважує на те, що право на отримання аліментів та їх розмір закон не пов`язує з доведеністю попередніх витрат такого розміру та таке є правом позивача.

Однак, суд вважає, що позивачкою у порядку статті 81 ЦПК України не доведено, можливості сплачувати відповідачем аліменти у заявленому нею розмірі.

У відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», який діє на момент розгляду справи, встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 грн., з 1 липня - 1699 грн., з 1 грудня - 1779 грн.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд виходить з матеріального становища відповідача, відсутності у відповідача інших утриманців, те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Також суд враховує встановлений законом розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

З огляду на викладене, враховуючи позицію відповідача, на думку суду, з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти в розмірі 3000 грн. щомісячно, що за своїм розміром є більшим за прожитковий мінімум для дитини відповідного віку та є достатнім для створення умов життя, необхідних для гармонійного розвитку дитини.

Дана позиція міститься у Постанові Верховного суду від 25.09.2019 року (справа № 755/14148/18 провадження № 61-11325св19)

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки, позивачі у справах про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає сплата судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 768 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 263-265, 267, 268, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 (три тисячі) грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 27 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Суддя Арбузинського

районного суду О.М. Кірімова