Провадження № 22-ц/801/1057/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 рокуСправа № 127/18504/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Огородник В.О.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/18504/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року, яке ухвалене суддею Борисюк І.Е. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, об 11 год 39 хв, повний текст складено 20 березня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою, мотивуючи його тим, що позивачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 18 липня 2013 року належить квартира АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання колишньої дружини позивача - ОСОБА_3 . Відповідач вселилася в зазначену квартиру за згодою позивача під час шлюбу. Однак, на даний час шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, відповідач понад один рік в належній позивачу квартирі не проживає.

Позивач просив усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні його власністю - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування даним жилим приміщенням.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі обставини справи, вірно застосував норми матеріального та процесуального права. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні його майном на власний розсуд, що є неприпустимим, згідно з чинним законодавством України.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 липня 2018 року, позивач є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Відповідно до довідки №05-21/952, виданої МКП «ЖЕК №7» 19 квітня 2017 року, в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_5 (батько), ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.11).

Відповідно до актів складених мешканцями будинку і затверджених МКП «ЖЕК №7» 02 квітня 2018 року та 06 грудня 2016 року, ОСОБА_6 та малолітня дитина ОСОБА_7 не проживають та не з`являються більше одного року в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Згідно п. 18 договору купівлі-продажу квартири від 18 липня 2013 року, ОСОБА_3 нотаріусу було надано заяву, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. 18 липня 2013 року за реєстровим №1438, про те, що кошти, які витрачаються на купівлю цієї нерухомості є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , і набута нерухомість в майбутньому буде рахуватися як його особиста приватна власність (а.с.9).

Відповідно до положень частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст.76,77,78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратила право користування житлом що належить позивачу на праві власності.

Апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог, а саме, що позивач та відповідач не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, не є членами однієї сім`ї, відповідач була зареєстрована в квартирі позивача за його згодою, як дружина, однак не проживає в квартирі понад один рік без поважних причин, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції безпідставно залишив без задоволення клопотання про закриття у цій справі провадження, так як ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2017 року було закрито провадження у справі №127/25941/16-ц з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і підстави, є безпідставними та необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , про закриття провадження у цій справі відмовлено, оскільки дійсно в справі №127/25941/16-ц спір був між тими самими сторонами, про той самий предмет. Проте, підставою для звернення до суду було не проживання, ОСОБА_3 у спірній квартирі в інший період, ніж той, що є предметом дослідження у даній цивільній справі.

При цьому, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Оскільки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Безпідставні посилання відповідача на те, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2017 було затверджено укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мирову угоду, яку позивач не виконує, оскільки невиконання даної угоди однією із сторін, не є підставою для збереження за відповідачем права користування квартирою позивача, враховуючи добровільне залишення нею квартири.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Службу у справах дітей, не було отримано висновок цього органу, що призведе до порушення прав неповнолітньої особи, оскільки позовної вимоги про втрату права користування спірним житловим приміщенням неповнолітньою особою позивачем не заявлялось.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанцій, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з вірними висновками суду. Отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 червня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.