Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2799/15-ц Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 3 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 березня 2019 року, ухвалене під головування суді Замеги О.В. у м.Бердичеві

у цивільній справі №274/2799/15 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 , про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири та нежилого приміщення магазину, що знаходяться у спільній частковій власності,-

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, вимоги якого в подальшому уточнив (а.с.76-79, т.2) та просив стягнути із відповідачів на його користь грошову компенсацію за належну йому 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 у розмірі 46 578, 00 грн та грошову компенсацію за належну йому 1/6 частку нежитлового приміщення магазину промислових товарів за адресою АДРЕСА_2 у розмірі 165 883, 00 грн, що знаходяться у спільній частковій власності.; стягнути витрати по виготовленню проектної документації ПП «Агроархітетурна майстерня Бердичева» у розмірі 1775,00 грн., витрати по оцінці майна у розмірі 600 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 2444, 61 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 3070, 00 грн, витрати по проведенню судової будівельно-технічної експертизи 13 500, 00 грн.

В обгрунтування заявлених вимог зазначав, що на підставі договорів-дарування він є власником 1/9 частини вказаної вище квартири та приміщення магазину. Оскільки він не може користуватися своєю часткою у нерухомому майні, у 2014 році звернувся до відповідача ОСОБА_1 з пропозицією скористатись своїм переважним правом купівлі належної йому 1/9 частки квартири та 1/6 частки приміщення магазину, проте відповіді не отримав. Посилаючись на те, що його частки не можуть бути виділені в натурі, а відповідачі використовують приміщення повністю, чим порушують його майнові права, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 березня 2019 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну ОСОБА_3 1/9 частку квартири АДРЕСА_1 у розмірі 46578 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за належну ОСОБА_3 1/6 частку нежилого приміщення - магазину за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 165883 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1591 грн. 05 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 2302.05 грн., витрати в розмірі 10125 грн. на проведення експертизи.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 530.36 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 767 грн. 50 коп., витрати в розмірі 3375 грн. на проведення експертизи.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення. Зокрема зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не взяв до уваги, чи спроможний він сплатити грошову компенсацію за належну позивачу частку у майні, поставивши його таким чином у скрутне матеріальне становище. Водночас вказує, що не має можливості сплатити позивачу заявлену ним компенсацію. Крім того вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту його порушеного права. На думку апелянта, позивачем не доведено витрати на правничу допомогу належними доказами.

Сенча І.Г. у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи та мотиви апеляційної скарги аналогічні мотивам апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 04.10.91 визначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника майна, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Згідно п.7 вищевказаної Постанови, за неможливості виділу частки в натурі або встановлення порядку користування будинком власнику частки за його згодою присуджується грошова компенсація. Її розмір визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом на підставі дійсної вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи в даній місцевості.

В даному випадку з матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору-дарування ОСОБА_3 є власником 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 117-118, 119-120).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, від 28.04.2017, на підставі договору-дарування ОСОБА_2 є власником 8/9 частин квартири АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 72-73).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору дарування, ОСОБА_3 є власником 1/6 частки нежитлового приміщення - магазину за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 35, 36, 46).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, від 20.12.2012 на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_1 є власником 2/3 часток нежитлого приміщення - магазину за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 246, 247, 248).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, від 03.06.2013 на підставі договору-дарування, ОСОБА_1 є власником 1/6 частки нежитлого приміщення - магазину за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.249, 250).

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі та стягуючи грошову компенсацію вартості частки із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що належні позивачеві частки квартири та магазину не можуть бути виділені в натурі, оскільки є незначними, сторони не можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, позивач належним йому майном не користується.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи та не суперечать закону.

При цьому судом враховано, що випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України, про що зазначалося вище.

Із врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Із матеріалів справи вбачається, що квартирою в цілому користується відповідач ОСОБА_2 , а приміщенням магазину - відповідач ОСОБА_1 При чому останній здійснює у вказаному приміщенні підприємницьку діяльність. Разом з тим, будь-яка плата за користування належною позивачеві частиною майна, відповідачами не проводиться.

Із змісту висновку судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що виділити в натурі 1/9 частину квартири та 1/6 частину магазину неможливо (т.2 а.с.19-45).

Враховуючи цільове призначення спірних приміщень та розмір належних кожному із співвласників часток, спільне користування ними сторонами неможливе.

Розмір задекларованого відповідачем ОСОБА_1 отриманого доходу за 2014 та 2017 роки спростовує доводи відповідача в тій частині, що сплата грошової компенсації становитиме для нього надмірний тягар.

Відповідачка ОСОБА_2 доказів на підтвердження розміру своїх доходів не надала. Але, враховуючи, що частка позивача у праві власності на квартиру є незначною, суд вважає, що сплата за неї грошової компенсації можлива, в тому числі, і за рахунок належного відповідачці нерухомого майна.

Вартість належного позивачеві нерухомого майна визначена також висновком експерта.

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано поклав на відповідачів обов`язок компенсувати належну позивачеві частину спільного майна.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 268,367,368,374,375,381-384 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 07.06.2019 року.