Провадження №2/193/166/19
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я

28 лютого 2019 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кащук Д.А.,

при секретарі Ратушній В.В.,

за участю сторін по справі:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в порядку ст.200 ЦПК України в сел.Софіївка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Софіївської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 15.10.2016р.. Шлюб зареєстровано Софіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 15 жовтня 2016р. зроблено відповідний актовий запис за №51. У шлюбі в подружжя народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначає, що протягом останніх декількох років стосунки між ними розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Вже тривалий час (з лютого 2018 року) кожен з подружжя живе за різними адресами, окремим життям та своїми інтересами. Фактично сімя припинила своє існування. На даний час, Позивач та Відповідач проживають окремо, сімейного життя не

ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Спільний син за взаємною згодою

залишається проживати з матірю ОСОБА_2. Зважаючи на вказані обставини, просить суд шлюб із відповідачем розірвати.

Крім того, посилається на те, що як свідомий громадянин, він розуміє свій батьківський обовязок приймати участь у вихованні дитини, як людина, яка має почуття, маю дуже велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов. Стверджує, що за час проживання окремо з ОСОБА_2 він допомагав матеріально: надавав кошти на життя їй та синові, переказував кошти через банківські установи, привозив синові одяг, їжу, іграшки. Проте, з незрозумілих причин ОСОБА_2 більше не дозволяє позивачу бачитися з сином, не дає йому забирати його до себе на кілька днів, та проти того, щоб позивач відвідував сина у неї вдома.

Вважає, що жодних обставин, які б давали підстави вважати, що спілкування позивача із дитиною спричинить шкоду сину не існує. Створення перешкод ОСОБА_2 спілкуванню позивача із сином порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам дитини.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підтримав, зазначив, що вони з відповідачем дійшли згоди щодо його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Відповідач в судове засідання зявився, згідно раніше поданого відзиву на позов проти позовних вимог в частині визначення способу участі батька у вихованні дитини та усунення перешкод у їх спілкуванні заперечувала, в судовому засіданні повідомила, що вони дійшли згоди щодо участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею, позов визнала в повному обсязі.

Третя особа - Служба у справах дітей Софіївської районної державної адміністрації в судовому засіданні щодо позовних вимог позивача не заперечує.

Суд, вислухавши присутніх осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

За правилами ч. 2, ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Судом встановлено, що 15.10.2016 р. позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, про що в книзі реєстрації актів про одруження 15 жовтня 2016р. зроблено відповідний актовий запис за№51 та видано Софіївським районним відділом реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області свідоцтво про шлюб серії 1-КИ №343227, спільне прізвище «Венгерак» (а.с.8).

За час шлюбу у них народився син ОСОБА_4, 24 листопада 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії І-КИ №602225, актовий запис №93 де батьками зазначені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (а.с.9).

Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ст.55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній.

Як вбачається зі змісту ч.3 та ч.4 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них на підставі постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану, відповідно до статей 106 та 107 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Судом встановлено, що відносини в сім'ї ускладнились, спільне життя у подружжя не склалось по причині несумісності характерів, подружжя проживає окремо.

Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.».

Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Ст. 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та мають право на безперешкодне спілкування (ст. 153 СК України).

Як зазначив в позові позивач в теперішній час дитина проживає з відповідачкою, вона усіма можливими способами перешкоджає йому відвідувати дитину та приймати участь у житті сина.

Згідно ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Судом враховується, що позивач має належні житлово-побутові умови для проживання та розвитку дитини, матеріально забезпечений, а також те, що позивач та відповідач в судовому засіданні дійшли згоди щодо участі позивача у вихованні дитини та спілкуванні з нею, позов відповідач визнав в повному обсязі, а тому суд вважає за необхідне зобовязати відповідача усунути перешкоди у спілкуванні позивача з сином ОСОБА_4 та визначити такі способи участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини: систематичні побачення з сином у 2-у та 4-у суботу місяця з 11.00 год. у суботу та до 16.00 год. неділі, та в день народження сина у будь-який час.

Статтею 7 СК України визначається, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року ( далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків,опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У ч. ч. 1, 2 ст. 15 даного Закону зазначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною першої ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

З врахуванням зазначених обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача обгрунтовані, підтверджені поданими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 17, 19, 105 ч.3, 112, 114 ч.2, 141, 153, 159, 257, 263 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-78, 80, 81,200, 263, 265 ЦПК України, п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Софіївської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований Софіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №51, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу серії І-КИ №343227, яке видане 15 жовтня 2016 року - розірвати.

Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити прізвище «Венгерак».

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 та визначити такі способи участі у спілкуванні та вихованні дитини: систематичні побачення з сином у 2-у та 4-у суботу місяця з 11 годин 00 хвилин, у суботу та до 16 годин 00 хвилин неділі, та в день народження сина у будь-який час.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір в розмірі 1536,80 (одна тисяча п'ятсот тридцять шість гривень 80 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Дніпровському апеляційному суду через Софіївський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, котрі не були присутні при проголошенні рішення, мають право його оскаржити у той же строк з дня отримання повного тексту рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04 березня 2019 року.

Суддя: Д.А. Кащук