ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» травня 2019 року

м. Харків

справа № 618/940/18-ц

провадження № 22ц/818/2398/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Тавільжанська сільська рада Дворічанського району Харківської області,

третя особа - ОСОБА_5,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 , представник особи, яка подає апеляційну скаргу - Пухтаєвич О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року в складі судді Гніздилова Ю.М.

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, третя особа - ОСОБА_5 про визнання права власності на житло.

Позовна заява мотивована тим, що у травні 2012 року ОСОБА_4 домовився з ОСОБА_6 про купівлю-продаж квартири, розташованої в АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 30 січня 1996 року.

Вказав, що вони з ОСОБА_6 погодили ціну, зібрали всі необхідні для угоди документи, а також погодили, що всі витрати за нотаріальне посвідчення договору нестиме продавець, однак, коли вони прибули до нотаріуса для укладення договору купівлі - продажу вказаної квартири, у ОСОБА_6 не виявилося необхідної суми коштів для оплати послуг нотаріуса, державного мита та інших платежів.

Зазначив, що 17 травня 2012 року ОСОБА_6 видав нотаріально посвідчену довіреність за реєстровим № 1980, якою уповноважив ОСОБА_4 , його дружину ОСОБА_5 та нині померлу мати ОСОБА_7 володіти, користуватися і розпоряджатися вищевказаною квартирою.

Вказав, що 18 травня 2012 року він у присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 передав ОСОБА_6 за вказану квартиру грошові кошти в сумі 1 650,00 доларів США, про що ОСОБА_6 складено письмову розписку, яка за своїм змістом є договором купівлі-продажу, та згідно якої ОСОБА_4 як покупець повністю розрахувався з продавцем ОСОБА_6 , а продавець передав покупцю вищевказану квартиру.

Зазначив, що він з дружиною та двома дітьми зареєстровані у спірній квартирі, фактично проживали у ній весь час, зробили ремонт. З 22 березня 2016 року його знято з реєстрації за вказаною адресою, проте, фактично він продовжує проживати у спірній квартирі.

Вказав, що договір купівлі-продажу квартири між ним та ОСОБА_6 так і не було нотаріально посвідчено через відсутність коштів на оплату послуг нотаріуса та сплату державного мита та інших платежів, а в подальшому ОСОБА_6 з різних причин ухилявся від нотаріального посвідчення договору, проте, сторони договору домовились щодо всіх його істотних умов і повністю їх виконали, внаслідок чого договір може бути визнано судом дійсним.

Зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, у зв`язку з чим Тавільжанська сільська рада Дворічанського району Харківської області як орган місцевого самоврядування може поставити питання про визнання спадщини відумерлою.

Вказав, що на даний час має намір розпорядитися вказаною квартирою, але не має відповідних правовстановлюючих документів на своє ім`я, в зв`язку з чим змушений звернутися до суду з даним позовом.

Просив визнати за ним право власності на зафіксовану в технічному паспорті Комунального підприємства «Дворічанське бюро технічної інвентаризації» від 04 вересня 2018 року двокімнатну квартиру, загальною площею 54,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено, визнано за ним право власності на зафіксовану в технічному паспорті Комунального підприємства «Дворічанське бюро технічної інвентаризації» від 04 вересня 2018 року двокімнатну квартиру, загальною площею 54,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 , яку не було залучено до участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі, а також на здійснення повороту виконання рішення суду скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 218, номер запису про право власності № 29359964 від 29 листопада 2018 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що вона є дочкою померлого ОСОБА_6 та прийняла спадщину, оскільки на момент його смерті була неповнолітньою, проте, її не залучено до участі у справі; що визнання права власності на спірну квартиру за позивачем порушує її права на спадкове майно; що позивачем не доведено укладення договору купівлі-продажу між ним та ОСОБА_6 ; що договір купівлі-продажу нерухомого майна на той час, коли ОСОБА_6 та ОСОБА_4 мали намір його укласти, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, отже не може бути визнаний судом дійсним за умови відсутності його нотаріального посвідчення, оскільки момент його вчинення пов`язаний з державною реєстрацією; що договір купівлі-продажу квартири дійсним судом не визнано; що суд ухвалив рішення без її участі, не встановивши коло спадкоємців ОСОБА_6 та фактично позбавивши її права власності на квартиру; що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та вирішити питання про поворот його виконання.

24 квітня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_4 вважав рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилався на те, що розписка є безспірним доказом укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договору купівлі - продажу спірної квартири. Також, надав клопотання про витребування доказів, а саме спадкової справи, яке ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 травня 2019 року - залишено без задоволення.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розписка ОСОБА_6 від 18 травня 2012 року є за своїм змістом договором купівлі-продажу квартири між ним та ОСОБА_4 , щодо усіх істотних умов якого сторони домовились і повністю їх виконали, проте, продавець ОСОБА_6 за життя ухилявся від його нотаріального посвідчення, в зв`язку з чим даний договір може бути визнаний дійсним судом. Отже, ОСОБА_4 правомірно, на законних підставах набув право власності на спірну квартиру. Крім того, судом враховано визнання позову відповідачем, що не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30 січня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Дворічанської нотаріальної контори Зашивайко Н.Г., зареєстрованого в реєстрі за №79, зареєстрованого в Дворічанському малому державному підприємстві технічної інвентаризації 31 січня 1996 року за №1109 (а. с. 11).

Номер будинку АДРЕСА_1 змінено на номер № 7 на підставі рішення Виконавчого комітету Тавільжанської сільської ради №46 від 11 березня 1997 року (а. с. 109).

17 травня 2012 року ОСОБА_6 видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Литвиновою І. В., зареєстровану в реєстрі за №1980, якою ОСОБА_6 відповідно до усного договору доручення уповноважив ОСОБА_4 , ОСОБА_10 .І. та ОСОБА_11 .В., які діють незалежно один від одного, продати за ціну та на умовах на їх розсуд квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 січня 1996 року №79 (а. с. 15).

З копії розписки ОСОБА_6 від 18 травня 2012 року вбачається, що ним отримані кошти у розмірі 1650,00 доларів США за продану ним квартиру ОСОБА_4 у АДРЕСА_2 , у присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , допитані в судовому засіданні суду першої інстанції як свідки, підтвердили факт отримання коштів ОСОБА_6

З довідки Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області №02-30/1250 від 10 вересня 2018 року вбачається, що ОСОБА_4 разом з родиною з 2011 року проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 , а з 18 травня 2012 року зареєстровано їх фактичне місце проживання за зазначеною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а. с. 12, 107).

ОСОБА_6 був батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 108).

З довідки Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області №02-30/1208 від 31 серпня 2018 року вбачається, що спадкоємцями ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_2 до 10 жовтня 2012 року, за законом є його дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_12 , а також спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_4 (а. с. 103).

З постанови державного нотаріуса Дворічанської державної нотаріальної контори Зашивайко Н.Г. №24/02-31 від 19 січня 2019 року вбачається, що ОСОБА_13 на підставі довіреності від ОСОБА_3 звернулась до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_6 , яка складається з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , але у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за іншим власником на підставі рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року, у зв`язку з чим нотаріусом відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а. с. 105).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 153243571 від 21 січня 2019 року вбачається, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про реєстрацію 29 листопада 2018 року права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 на підставі рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року (а. с. 106).

Комунальним підприємством «Дворічанське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічні паспорти на квартиру АДРЕСА_5 : від 04 вересня 2018 року, в якому замовником вказано ОСОБА_6 , та 08 січня 2019 року, в якому замовником вказано ОСОБА_3 (а. с. 13-14, 111-113).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому разі, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно роз`яснень, наданих у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Частиною 2 статті 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін.

Договір купівлі-продажу квартири згідно норм законодавства, чинного на той час, коли ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мали намір його укласти, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Редакція Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-VI, якою державну реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано, набула чинності з 01 січня 2013 року, тоді як спірні правовідносини виникли у травні 2012 року, отже його положення не можуть бути застосовані до таких правовідносин, та момент вчинення правочину пов`язувався з його державною реєстрацією.

Аналізуючи обставини справи та норми законодавства, чинні на час виникнення спірних правовідносин, слід дійти висновку, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не було укладено договору купівлі-продажу квартири, а були лише наміри вчинити такий правочин.

Висновок суду першої інстанції щодо того, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне виконання договору, але продавець ухилився від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати такий договір дійсним, є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу квартири підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, у зв`язку із чим не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Зазначене узгоджуються з правовими позиціями, висловленими в постановах Верховного Суду України від 18 квітня 2011 року № 6-28гс11, від 19 червня 2013 року № 49цс13, від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року (справа № 317/4238/16-ц, провадження № 61-32341св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2018 року (справа № 693/1230/16-ц, провадження № 61-6842св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року (справа № 500/2066/16-ц, провадження № 61-3410св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року (справа №647/2028/16-ц, провадження № 61-15170св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року (справа № 522/5723/14-ц, провадження № 61-4395св18).

При цьому, доказів ухилення ОСОБА_6 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Матеріали справи свідчать про відсутність доказів того, що ОСОБА_6 ухилявся від нотаріального посвідчення спірного договору, та що така можливість була втрачена.

Саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини 2 статті 220 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 у справі № 6-1288цс17.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_4 ним взагалі не заявлено вимоги щодо визнання укладеного між ним та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу дійсним, а лише заявлено вимогу про визнання права власності на спірну квартиру на підставі того, що розписка ОСОБА_6 про отримання коштів за продаж квартири є за змістом договором купівлі-продажу.

Проте, вказана розписка ОСОБА_6 про отримання коштів, яка міститься у матеріалах справи, не є договором купівлі-продажу, а є лише письмовим доказом виникнення грошових зобов`язань.

Видачу ОСОБА_6 довіреності на ім`я ОСОБА_4 на право продати від його імені належну йому квартиру також не можна визнати укладенням договору купівлі-продажу квартири, виходячи з наступного.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача розписки та довіреності на розпорядження нерухомим майном без належного укладення договору купівлі-продажу цього майна не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на майно особою, яка цю довіреність отримала.

Надані до апеляційної інстанції матеріали свідчать про те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_6 , яка на час його смерті була неповнолітньою, отже, фактично прийняла спадщину.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно частин 4, 5 статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія зазначає, що оскаржуване судове рішення, яким безпідставно визнано за ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру, що входить до спадкового майна, порушує права ОСОБА_3 як спадкоємця.

За таких умов висновок суду першої інстанції щодо врахування заяви відповідача Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області від 25 травня 2018 року №02-25/778 про визнання позову є необґрунтованим, оскільки таке визнання порушує права та інтереси інших осіб, отже відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України не є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову.

Не дослідивши і не надавши належної оцінки поданим доказам, не з`ясувавши належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову.

За таких умов рішення суду підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_4 в задоволенні позову.

Проте, клопотання ОСОБА_3 щодо здійснення повороту виконання рішення суду та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 218, номер запису про право власності № 29359964 від 29 листопада 2018 року, яке міститься в прохальній частині апеляційної скарги, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 153243571 від 21 січня 2019 року вбачається, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про реєстрацію 29 листопада 2018 року права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 на підставі рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року (а. с. 106).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він відмовляє в позові повністю.

Частиною 5 статті 444 ЦПК України передбачено, що питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

Поворот виконання пов`язаний із цілим рядом юридичних фактів: скасування раніше ухваленого і виконаного рішення, яке набрало законної сили; набранням новим судовим рішенням законної сили (рішенням про повну або часткову відмову у задоволенні позову, ухвалою про залишення позову без розгляду або закриття провадження у справі); вказівка на поворот виконання у новому судовому рішенні.

Замість скасованого рішення приймається нове, яке за своїм змістом протилежне первісному, у зв`язку з чим боржник має право вимагати відновлення первісного положення і повернення йому того, що було передано стягувачеві. Це є реакцією на аномальний розвиток ситуації щодо захисту порушеного, оспореного чи невизнаного права.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягнутого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Як наголошено в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За змістом наведених норм поворот виконання скасованого рішення суду допускається у разі його фактичного виконання і ухвалення судом нового рішення у справі, чи у разі закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду.

Відповідно до статей 26, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що підставою для реєстрації за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру було рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року у цій справі, яке підлягає скасуванню, правова підстава для реєстрації за позивачем права власності на спірне нерухоме майно відпала.

Проте, враховуючи, що внесення запису про скасування державної реєстрації прав здійснюється у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав, тобто на підставі рішення суду, саме по собі рішення апеляційного суду та його пред`явлення державному реєстратору є підставою для вчинення ним дій щодо скасування державної реєстрації прав. Оже, потреба зазначати у такому рішенні про скасування державної реєстрації прав відсутня та є зайвою.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 1240,50 грн., він підлягає стягненню з ОСОБА_4 на її користь.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 22 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Тавільжанської сільської ради Дворічанського району Харківської області, третя особа - ОСОБА_5 про визнання права власності на житло - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1240, 50 грн. за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 22 травня 2019 року.