ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2894/19 Справа № 202/3788/18 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2005 року. 27 вересня 2013 року сторони у період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2013 року із ПП ОСОБА_3 , придбали у спільну власність рухоме майно - металоконструкцію торгового павільйону розміром 3500 см. на 7000 см, бежевого кольору, вартістю 40 000 грн. Вищезазначений договір купівлі-продажу було підписано відповідачкою ОСОБА_2 , кошти на виконання договору купівлі-продажу були сплачені на користь продавця особисто позивачем, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №2709 від 27.09.2013 року в сумі 35 000 грн., інша частина коштів була сплачена за іншим платіжним документом. Вказує на те, що зазначений торговий павільйон на підставі договору, який було укладено з КЗ «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради (наразі - КП «Благоустрій міста»), було законно розміщено за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Індустріального районного суду від 01 жовтня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу між сторонами існувала домовленість з приводу спільного використання, з метою отримання і подальшого розподілення доходу, зазначеного майна - торгового павільйону розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору. Зокрема, на підставі договору оренди від 20 червня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони, сторони надавали зазначений торговий павільйон у строкове, платне користування іншій особі, від чого отримували прибуток, який розподіляли між собою у добровільному порядку. Разом із тим, 04.05.2018 року позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 має намір самостійно, без погодження з позивачем, як іншим співвласником вищевказаного торгового павільйону, його продати на користь іншої особи, про що ОСОБА_2 розмістила на вказаному павільйоні відповідне оголошення із зазначенням власних контактних даних. При цьому жодних дозволів на вказані дії позивач не надавав. Добровільно у позасудовому порядку зазначене питання щодо розподілу вказаного майна відповідачка вирішувати не бажає. З цих підстав просив суд: поділити спільне сумісне майно подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності по Ѕ частині за кожним з подружжя на торговий павільйон розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідачки судові витрати по справі (а.с. 2-4).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про поділ майна подружжя - відмовлено (а.с. 60-64).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 69-74).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 29 жовтня 2005 року. Шлюб розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2014 року (а.с. 7).

Згідно копії договору купівлі та продажу від 21 вересня 2013 року (а.с. 8) між ПП ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу товарів, відповідно до якого остання придбала металоконструкцію торгового павільйону, розміром 3500 см. х 7000 см., бежевого кольору, за 40 000 грн.

При цьому, суд звернув увагу на те, що з вищезазначеного договору вбачається, що предметом вищезазначеного договору є металоконструкція, яка, в свою чергу, не має статусу нерухомого майна та адресу розташування.

31 січня 2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як орендодавцями, та ПП ОСОБА_7 , як орендарем, укладено договір оренди торгового павільйону площею 28 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого орендодавець передає в оренду орендарю майно (торговий павільйон №25) у технічно справному стані за орендну плату у визначеному розмірі.

30 червня 2017 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , як орендодавцями, на підставі договору купівлі-продажу та ОСОБА_8 , як орендарем, укладено договір оренди торгового павільйону №25 за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого орендодавець передає в оренду орендарю майно (торговий павільйон №25) у технічно справному стані за орендну плату у визначеному розмірі (а.с. 10).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд посилався на недоведеність та необгрунтованість заявлених позивачем вимог та відсутність доказів того, що торговий павільйон розміром 3500 см. на 7000 см., бежевого кольору, площею 25 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 було набуто подружжям у встановленому законом порядку, що він є саме нерухомим майном за зазначеною позивачем адресою, право власності на яке зареєстровано у передбаченому законом порядку.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, за Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст. 60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається (презумується), що воно є спільним.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю (ст. 63 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.22, 23, 24 Постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Заявляючи позовні вимоги про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на вищевказаний торговий павільйон, позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 самостійно виявила намір продати майно, яке є спільною сумісною власністю сторін.

Так, за змістом статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Частинами 1, 3 ст. 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Суд обґрунтовано виходив з того, що в силу положень ч. 1, 3 ст. 181 ЦК України торговий павільйон, розміром 3500 см. на 7000 см., розташований на земельній ділянці за адресою - АДРЕСА_1, є нерухомим майном. Однак, будь-яких правовстановлюючих документів на спірний торговий павільйон, саме як на нерухоме майно, розташоване за всказаною адресою, суду не надано.

Крім того, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 13 липня 2018 року, відомості про речові права на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , ані за сторонами, ані за іншими особами, відсутні (а.с. 45).

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт; здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», тощо.

Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «По архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Як визначено ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту, і може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

За змістом ст.ст. 375, 376, 377 ЦК України, право на забудову земельної ділянки належить її власнику. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважаються самочинним будівництвом. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Статтею 327 ЦК України закріплено, що у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому та відповідачці ОСОБА_2 належить на праві власності об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 .

Посилання позивача на законність розміщення спірного торгового павільйону на підставі договору з КП «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» свого підтвердження у судовому засіданні не знайшло, оскільки вищезазначений договір суду надано не було.

Також суд критично поставився до долученої позивачем до матеріалів справи копії додатку до договору №1120ТС від 06.07.2016 року, яка містить приблизну схему об`єктів благоустрою, оскільки вона не підписана контролюючим органом, та не може слугувати належним доказом права власності на спірне майно.

Суд обґрунтовано виходив з того, що у даному випадку позивачем фактично заявлено вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, збудоване на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності, а тому належним відповідачем у справі є відповідна рада, яка представляє територіальну громаду міста, здійснює управління землями, що перебувають у комунальній власності та є органом уповноваженим у сфері містобудування, втім, розглядаючи позов про поділ майна подружжя, суд, в силу вимог ч.1, 2 ст. 51 ЦПК України позбавлений можливості залучити Дніпровську міську раду, як співвідповідача за власною ініціативою. При цьому клопотання про залучення в якості відповідача Дніпровської міської ради від позивача не надходило.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов обгрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно не має статусу нерухомого і суд неправильно визначив статус спірного майна, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що зводяться до викладення позивачем обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного торгового павільйону, що, у разі задоволення таких вимог, є підставою для державної реєстрації права власності на частину спірного майна за позивачем, що в свою чергу, може призвести до порушення прав та законних інтересів власника земельної ділянки, на якій розташоване спірне майно.

Отже, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи позовної заяви та апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: