КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2019 року м. Київ

Справа №756/10603/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5968/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Диби О.В. 01 лютого 2019 року у м. Києві, повний текст судового рішення складено 08 лютого 2019 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Диби О.В. 25 лютого 2019 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису про народження дитини та оспорювання батьківства,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини та оспорювання батьківства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що йому стало відомо про те, що на момент реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , остання вже перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з квітня 2001 року. У зв`язку із вказаним, висновком відділу державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві 25 лютого 2016 року актовий запис про шлюб між позивачем та відповідачем, складений 05 серпня 2003 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві анульовано на підставі ст. 39 СК України.

Зазначав, що має всі підстави підозрювати відповідача у шлюбній невірності, тому сумнівається у факті його біологічного батьківства відносно двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьком яких він записаний в силу перебування з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який згодом було анульовано.

За таких обставин, просив виключити відомості про його батьківство з актових записів про народження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення запису про народження дитини та оспорювання батьківства - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач пропустив строк звернення до суду із позовом, підстав для поновлення якого немає, внаслідок чого, звернувся до суду в час, коли виникли новий предмет доказування, і нові процесуальні засоби доказування, які були відсутні в період, у який в інших умовах, і в іншому процесуальному порядку позивач вправі був реалізувати право на позов про оспорювання батьківства, чого не зробив. Протилежне необґрунтовано створює на користь позивача дисбаланс у передбачених матеріальним і процесуальним законом правах і обов`язках сторін, що по суті порушує принципи рівності сторін перед законом і рівності їх прав і обов`язків, у зв`язку з чим, суд не убачає підстав для задоволення позовних вимог.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року заяву представника відповідача адвоката Безпалюк Н.В. про стягнення судових витрат - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 9000,00 грн.

Не погодився із вищезазначеними рішеннями суду ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність та необґрунтованість рішень, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи. Вказує на те, що рішення суду не містить мотивувальної частини стосовно оцінки доказів-пояснень учасників справи. Зазначає, що судом не дана оцінка тому, що фактично ОСОБА_2 , завагітніла сином ОСОБА_6 , і народила його перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 , і сама підтвердила, що знала про це, отже і запис про батьківство внесений до актового запису з порушенням вимог ст.ст. 51-52 КпШС України. Також зазначає про те, що суд прийшовши до висновку про преклюзивність строку, визначеного ст. 56 КпШС України та вважаючи, що позивач не може мати матеріальних і процесуально-правових переваг перед відповідачем через те, що пропустив строк захисту свого права, підстав для поновлення якого немає, не встановив, з яких саме причин позивач пропустив цей строк та своєчасно не реалізував своє право. Тим самим суд встановив дисбаланс на користь відповідача, що призводить до тривалих моральних страждань позивача через приниження його людської гідності.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не має підстав для задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року законними та такими, що не підлягають скасуванню.

На підставі викладеного просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року та додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2019 року - без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат - Богдан О.О. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Безпалюк Н.В. заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що між сторонами 05 серпня 2003 року був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, про що зроблений відповідний актовий запис №967 та на підставі якого видано відповідне свідоцтво (а.с.8-11). Проте рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року даний шлюб визнаний недійсним (а.с.99).

Сторони у справі вказані батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.6).

В судовому засіданні позивач визнав, та всі інші учасники процесу вказували на те, що позивачу стало відомо про внесення запису про його батьківство до актового запису про народження ОСОБА_4 , в день його вчинення, тобто 09 грудня 2003 року, заява про реєстрацію дитини була подана сторонами спільно.

Наприкінці 2015 - на початку 2016 років у позивача виникли сумніви щодо кровного походження його сина ОСОБА_4 . Вказані обставини позивач пов`язував із тим, що переглядаючи сімейні документи, випадково знайшов свідоцтво про одруження між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 - дошлюбне прізвище відповідача ОСОБА_2 ), зареєстрованого 06 квітня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві. Свідоцтво про розірвання шлюбу не знайшов. В подальшому, позивач знайшов фотографію ОСОБА_3 та дійшов до висновку про те, що схожість між ОСОБА_3 та його старший сином ОСОБА_4 свідчить про біологічне батьківство саме ОСОБА_3.

Потім підозри позивача про відсутність між ним та ОСОБА_4 кровної спорідненості підтвердилися, оскільки 06 вересня 2016 року ним було отримано висновок результату аналізу ДНК відповідно до змісту якого, можливість біологічного батьківства позивача ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_4 , повністю виключена (а.с. 13).

Обставина відсутності кровного споріднення між позивачем та ОСОБА_4 визнана відповідачем в ході розгляду справи. Проте відповідач стверджує про обізнаність позивача щодо цього ще до укладення шлюбу.

Судом першої інстанції було допитано ряд свідків, якими були надані покази на корить сторони, що ініціювала їх допит.

Частина 1ст. 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Згідно з ч. 1 ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Згідно положень ст. 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

Відповідно до ст. 10 КпШС України у випадках, передбачених ст. 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 75 ЦК Української РСР (чинної на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язковість застосування позовної давності, тому позовна давність застосовується, зокрема, судом, незалежно від заяви сторін.

З огляду на те, що судом встановлено проведення оспорюваного запису про батьківство позивача 09 грудня 2003 року за його заявою та у його присутності, звернення ОСОБА_1 у серпні 2017 року з вимогами про його оспорювання, тобто через 14 років, та ураховуючи положення чинного на час виникнення спірних правовідносин сімейного та цивільного закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем позовної давності на оспорювання такого запису про батьківство.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом результату аналізу ДНК, та факту визнання цієї обставини відповідачем, не спростовують установлені судом обставини та зводяться лише до переоцінки доказів.

Отже, суд першої інстанції, відмовивши в позові у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності на оспорювання запису про батьківство, який звернувся до суду через 14 років після його проведення, ухвалив справедливе рішення з урахуванням зазначених вище норм матеріально права, принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, п. 90; у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року п.54; у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року п.100 та інші).

Апеляційний суд, беручи до уваги характер правовідносин, які є предметом спору у цій справі, враховує також ту обставину, що протягом всіх цих років і до сьогодні позивач здійснював опіку та піклування щодо ОСОБА_4 , саме його останній сприймав як батька, а отже виходячи з найкращих інтересів дитини, вважає, що вірним є висновок суд першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про виключення запису про батька даних позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем витрати при зверненні з апеляційною скаргою компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року у м. Києві - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 03 червня 2019 року.