ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року

м. Харків

справа № 623/2353/16-ц

провадження № 22-ц/818/2873/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Бурлаки І.В.,

за участю: секретаря - Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника ОСОБА_1 - адвоката Козій Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Саутенка Сергія Олеговича до виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, ОСОБА_2 про зобов`язання скасувати реєстрацію місця проживання та виселення з квартири за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року, ухвалене суддею - Одарюком М.П.,-

ВСТАНОВИВ:

06 вересня 2016 року відкрите акціонерне товариство «Ізюмський тепловозоремонтний завод» (далі - ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод») в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Саутенка Сергія Олеговича звернулося з позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Ізюмської місцевої ради Харківської області про виселення та зобов`язання скасувати реєстрацію місця проживання.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2004 року ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» набуло у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою господарського суду Харківської області від 03 грудня 2014 року ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

У ході проведення ліквідаційної процедури ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» виявлено факт незаконного надання квартири АДРЕСА_1 статусу службової та видачу виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області ордеру ОСОБА_2 на вселення у зазначене житлове приміщення у складі трьох осіб.

За клопотанням арбітражного керуючого на ліквідацію ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 01 липня 2014 року скасовано рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 25 вересня 2013 року № 0712 «Про визнання квартири АДРЕСА_1 службовою».

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року визнано недійсним ордер на зазначене житлове приміщення.

Наказом ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» № 21/к-зв від 10 лютого 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади двірника адміністративної будівлі на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України).

Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку не виселяється зі спірної квартири, а виконавчий комітет Ізюмської міської ради не скасовує реєстрацію відповідача та членів його сім`ї у зазначеній квартирі, що унеможливлює включення її до складу ліквідаційної маси товариства, позивач просив виселити ОСОБА_2 , його дружину ОСОБА_1 та їх сина - ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , та зобов`язати виконавчий комітет Ізюмської міської ради скасувати реєстрацію їх місця проживання у зазначеній квартирі.

Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду 29 листопада 2016 року позов задоволено.

Зобов`язано виконавчий комітет Ізюмської міської ради скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року зазначене заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року позовну заяву ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Саутенка С.О. про виселення з квартири та зобов`язання скасувати реєстрацію - задоволено.

Зобов`язано виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано посиланням на те, що правові наслідки визнання недійсним за рішенням суду ордеру на спірне житлове приміщення дають підстави для висновку, що у ОСОБА_2 не виникло право на вселення у квартиру АДРЕСА_2 , а тому він та члени його сім`ї підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Оскільки реєстрація місця проживання особи скасовується у разі її проведення з порушенням вимог законодавства, суд вважав обґрунтованими і вимоги позивача про зняття відповідача та членів його сім`ї з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у частині вирішення вимог про зобов`язання скасувати реєстрацію місця проживання, та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2017 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року залишено без змін.

22 квітня 2019 року з апеляційною скаргою на заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області звернулася ОСОБА_1 , в якій просила суд заочне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначила, що суд при ухваленні рішення вирішив питання про її права та обов`язки, а також їх з відповідачем сина, малолітнього ОСОБА_3 , хоча органи опіки та піклування при виконавчому комітеті Ізюмської міської ради, залучені до участі у справі не були.

ОСОБА_1 також зазначила, що у спірній квартирі зареєстровані, крім ОСОБА_2 , та їх син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також і вона.

Вони мають рівні права на користування цією квартирою.

Проте, до участі у розгляді справи в якості відповідача її не залучено.

Виселенням їх зі спірної житлової площі без надання іншого житлового приміщення були порушені їх конституційні права на житло.

Оскаржуване судове рішення суперечить вимогам статей 47 - 48 Конституції України, статей 9, 58, 59, 118, 122, 125 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), ст. 25 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини, рішенням Європейського суду з прав людини.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Козій Д. О. апеляційну скаргу підтримувала.

ОСОБА_2 , представник ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Саутенка С.О. та представник виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а. с. 123, 124, 137, 138, 203, 204, 207 т.2).

Представник ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі арбітражного керуючого, ліквідатор Саутенко С.О . у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що у ОСОБА_1 відсутнє право на оскарження заочного рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопад 2016 року.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Козій Д.О. надала заперечення на відзив, в якому зазначила, що не погоджується з доводами арбітражного керуючого, ліквідатора Саутенка С.О., з тих підстав, що ним не наведено жодного належного, допустимого, достатнього та достовірного доказу на спростування вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Козій Д.О., перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та заперечення на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 352 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), право на апеляційне оскарження мають учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Оскільки заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були виселені з квартири АДРЕСА_1 , то колегія суддів вважає, що цим рішенням були вирішені питання про права та обов`язки ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 .

Проте, заочне рішення було скасовано.

Але, при ухваленні нових судових рішень також були вирішені питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у розгляді справи, а саме ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, керуючись ч.5 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим вийти за межі апеляційної скарги.

За змістом частин 1,4 статті 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

З матеріалів справи вбачається, що доводи апеляційної скарги щодо вирішення прав та обов`язків ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 при ухваленні скасованого судового рішення, а також судових рішень, ухвалених після його скасування, підтверджені.

З огляду на це, колегія суддів дійшла висновку, що у ОСОБА_1 є правові підстави для оскарження судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги та зобов`язуючи виконавчий комітет Ізюмської міської ради скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 , а вищезазначених осіб виселити з цієї квартири, суд першої інстанції виходив із того, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, ордер на зазначену квартиру на ім`я ОСОБА_2 визнано недійсним.

У зв`язку з чим, правовим наслідком визнання ордеру недійсним є виселення наймача та членів його сім`ї із цього житлового приміщення та скасування реєстрації місця проживання в цьому приміщенні.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області скасувати реєстрацію місця проживання відповідача та членів його сім`ї скасовано та у задоволенні позову відмовлено, в цій частині рішення суду предметом розгляду суду не оскаржується, у зв`язку з чим воно не є предметом апеляційного розгляду.

Отже, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» на посаду контрольного майстра ВТК заводоуправління (а. с. 8 т.1).

Наказом № 35/к від 22 липня 2013 року ОСОБА_2 був переведений на іншу роботу, двірника адміністративної будівлі заводоуправління, з оплатою згідно зі штатним розкладом (а. с. 10 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області №0712 від 25 вересня 2013 року квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 36, 1 кв. м. та загальною площею - 60, 9 кв. м. визнана службовою ( а. с. 11 т. 1).

На підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 13 січня 2014 року ОСОБА_2 видано ордер на службову квартиру на склад сім`ї: він, його дружина - ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 (а. с. 7 т.1 ).

01 липня 2014 року виконавчим комітетом Ізюмської міської ради за наслідками розгляду клопотання керуючого санацією ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» щодо скасування рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради № 0712 від 25 вересня 2013 року, прийнято рішення № 0353 «Про скасування рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 25 вересня 2013 року № 0712 «Про визнання квартири АДРЕСА_1 службовою » (а.с. 12 т.1).

Постановою Господарського суду Харківської області від 03 грудня 2014 року ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

10 лютого 2015 року ОСОБА_2 , на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України звільнено з посади двірника адміністративної будівлі ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», у зв`язку з проведенням ліквідаційної процедури товариства.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25 листопада 2015 року у справі № Б-39/02-09 арбітражного керуючого Костюка О. Г. усунено від виконання обов`язків ліквідатора ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод». Ліквідатором ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод», призначено арбітражного керуючого Саутенко С. О. та зобов`язано виконати ліквідаційну процедуру у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року по справі № Б-39/02-09 визнано недійсним ордер № 016086 від 13 січня 2014 року на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 36,1 кв. м та загальною площею 60,9 кв. м.

Зазначене судове рішення набрало законної сили, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що правовим наслідком визнання недійсним виданого Гріцаєву О. М. ордеру на вселення у спірне житлове приміщення, є відсутність підстав для вселення відповідачів у зазначене житлове приміщення, а відтак обґрунтованість вимог ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» про їх виселення.

З мотивувальної частини ухвали Господарського суду Харківської області від 21 червня 2016 року, у рамках розгляду якої вирішувалася заява ліквідатора ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» про визнання недійсним ордеру на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , убачається, що підставою визнання недійсним ордеру, виданого на ім`я ОСОБА_2 стала низка порушень, допущених як при переведенні приміщення у статус службового, так і його видачі відповідачу, оскільки ОСОБА_2 , у порушення вимог Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 37 від 04 лютого 1988 року «Про службові жилі приміщення», не було подано до адміністрації товариства заяви з проханням про надання службового приміщення для проживання, довідки з місця проживання та заяв від членів його сім`ї, які повинні були дати письмову згоду на своє проживання у такому.

Крім того, зазначеним судовим рішенням встановлено, що на час надання ордеру на зайняття службового приміщення ОСОБА_2 та члени його сім`ї мали постійне місце проживання та перебування у АДРЕСА_5 , і з часу надання службової квартири, тобто з 13 січня 2014 року по дату постановлення ухвали про визнання недійсним ордеру, ОСОБА_2 та члени його сім`ї до вказаного житлового приміщення не вселялися та продовжували проживати за попередньою адресою.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час розгляду справи зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини, встановлені у господарській справі при розгляді заяви ліквідатора ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» про визнання недійсним ордеру на спірне житлове приміщення не підлягають доказуванню та є преюдиційними, оскільки вони вже встановлені у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому необхідність у їх повторному встановленні відсутня.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що законні підстави на користування зазначеною квартирою у ОСОБА_2 та членів його сім`ї відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 обґрунтовано виселено з цієї квартири.

В цій частині доводи ОСОБА_1 є неспроможними.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині виселення із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3

Із позовної заяви ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» вбачається, що позов пред`явлений про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , але відповідачем зазначений лише ОСОБА_2 (а. с. 4-6 т.1).

Проте, в порушення статті 33 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення, судом не вирішувалось питання щодо залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_1 .

Сторонами клопотання про залучення її в якості співвідповідача не заявлялось.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішено питання зазначеним судовим рішенням про права, обов`язки та інтереси ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у справі.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 25 листопада 2018 року у справі №592/1521/17 зазначено, що якщо спір безпосередньо стосується права неповнолітньої дитини на користування житлом, то відповідно до статті 19 Сімейного кодексу України (далі - СК України) участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов`язковою.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте, зазначена правова позиція не була взята судом першої інстанції до уваги, органи опіки та піклування не були залучені до участі у справі для захисту прав та інтересів малолітньої дитини ОСОБА_3 , який також був виселений з квартири АДРЕСА_1 .

За змістом пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України вирішення судом питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 підлягає скасуванню.

Оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі у справі ОСОБА_1 та представника органу опіки та піклування для представництва інтересів малолітнього ОСОБА_3 , то колегія суддів ухвалює нове судове рішення, яким у задоволенні позову ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» про виселення ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 - відмовляє.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі №642/3165/17.

Оскільки колегією суддів апеляційного суду Харківської області при розгляді апеляційної скарги ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» зазначені доводи не були предметом розгляду відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, то колегія суддів, виходячи із вимог частини 3 статті 370 ЦПК України скасовує в вищезазначеній частині і рішення апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , були предметом розгляду як суду апеляційної, так і касаційної інстанції, у зв`язку з чим, згідно частини 4 статті 370 ЦПК України колегія суддів їх не перевіряє.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої та апеляційної інстанції - скасуванню в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд, пропорційно задоволених вимог та апеляційної скарги ОСОБА_1 , стягує з ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» судові витрати у справі в сумі 1 038, 50 грн.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наявність цього рішення не перешкоджає позивачу повторно звернутися до суду з аналогічним позовом в установленому законом порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 368, 370, 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.3 ст. 376, ст. 381 - 384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 червня 2017 року в частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та рішення апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року в частині залишення рішення суду першої інстанції в зазначеній частині без змін - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод» в особі арбітражного керуючого, ліквідатора Саутенка Сергія Олеговича про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27 червня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 038, 50 (одна тисяча тридцять вісім гривень 50 копійок) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено «05» червня 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: І.О. Бровченко

І.В. Бурлака