ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/637/18 Номер провадження 22-ц/814/848/19Головуючий у 1-й інстанції Гвоздик А. Є. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого : Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Ряднина І.В.,

з участю адвокатів: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 11 січня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2018 року до суду звернулась ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позову посилалася на те, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 до 30.08.2017 року, який був розірваний рішенням суду. Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано легковий автомобіль НОМЕР_1, який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_4, але, з метою ухилення від поділу спільного майна, ще за час шлюбу, без відома дружини вказаний автомобіль було продано матері відповідача ОСОБА_4 - відповідачці ОСОБА_6

У зв'язку з цим позивач просила суд визнати договір купівлі-продажу від 01.07.2017 року автомобіля НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, колір чорний, 2008 року виробництва, укладеного в Територіальному сервісному центрі №5346 РСЦ МВС в Полтавській області мід ОСОБА_4 та ОСОБА_6, недійсним; здійснити поділ спільного майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а саме легкового автомобіль НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, колір чорний, 2008 року виробництва, паливо бензин, виділивши у особисту власність та стягнувши з відповідача ОСОБА_4 на її користь 70 944 грн. 50 коп. компенсації 50% вартості легкового автомобіля.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 11 січня 2019 рокупозовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя - задовольнити частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 01.07.2017 року легкового автомобіля НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, колір чорний, 2008 року виробництва, укладеного в Територіальному сервісному центрі № НОМЕР_3 МВС в Полтавській області, що знаходиться в с. Бутенки Кобиляцького району Полтавської області, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

Визнано за ОСОБА_5 право спільної часткової власності на 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, колір чорний, 2008 року виробництва.

Залишено за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, колір чорний, 2008 року виробництва.

Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 21 серпня 2018 року, у вигляді арешту на автомобіль НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, колір чорний, 2008 року виробництва.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 судовий збір, який був сплачений за подання позовної заяви в сумі 1767 (одна тисяча сімсот шістдесят сім) грн. 40 коп., що становить по 883 грн. 70 коп., з кожного.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_4, який його оскаржив, просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 Вважає, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права.

У скарзі посилається на те, що суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності судочинства, при прийнятті рішення не врахував пояснень відповідачів, свідків, не дослідив письмових доказів про те, що спірний автомобіль придбаний за час шлюбу, проте, за особисті кошти ОСОБА_4, отримані ним від продажу інших належних йому автомобілів.

Скаржник заперечує проти доводів позивача щодо направлення коштів від продажу інших автомобілів на здійснення ремонту у спільній квартирі, натомість наголошує, що для проведення ремонту, придбання меблів і техніки у квартиру по вул. Кутузова, 4 у м.Диканьці, відповідач ОСОБА_4 отримав два кредити у банківських установах у 2005-2006 роках.

Згодом спірний транспортний засіб переданий за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 При цьому ніякої недобросовісності із сторони відповідачів під час реалізації автомобіля не було. Про укладений договір купівлі-продажу позивач була обізнана і не заперечувала, вказаний позов про поділ автомобіля подала в суд через рік після його укладення.

ОСОБА_4 також вважає, що місцевий суд при вирішенні спору помилково взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_7. ОСОБА_8, ОСОБА_9 про придбання автомобіля за спільні кошти, оскільки вказує на зацікавленість даних осіб у вирішенні справи.

Щодо заявлених позовних вимог, ОСОБА_4 зазначає, що позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля та стягнути на її користь компенсацію у розмірі 50% його вартості, вимоги щодо визнання права спільної часткової власності ОСОБА_5 не заявляла. За таких обставин, місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, провівши розподіл з виділенням часток у спільному майні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат ОСОБА_2 просить скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Диканського районного суду Полтавської області від 11 січня 2019 року без змін; зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та необгрунтованою, відповідачем не наведено які саме норми матеріального і процесуального права було порушено судом при ухваленні рішення, при цьому, як вбачається із записів судових засідань, судом першої інстанції в повній мірі заслухано сторін справи та належним чином допитано свідків.

Також у відзиві представник позивача звертає увагу, що з моменту продажу спірного автомобілю своїй матері ОСОБА_6, відповідач постійно експлуатує даний транспортний засіб, сам продаж був проведений з метою ухилення від поділу спільного майна подружжя.

Вважає, що відповідачі діли недобросовісно, що підтверджується тим, що позивачу не було відомо про перереєстрацію автомобіля, згоди на його продаж ОСОБА_5 не надавала.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 2000 року. Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 30 серпня 2017 року за ініціативою відповідача по справі ОСОБА_4 шлюб між ним та позивачем по справі ОСОБА_5 було розірвано.

Сторонами під час шлюбу було придбано автомобіль «Chevrolet Epica», який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_4

Цей факт підтверджується відомостями, наданими суду регіональним сервісним центром в Полтавській області про те, що спірний автомобіль марки «Chevrolet Epica» зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунок №ВІА998974 від 18.07.2015 року (т.1 а. с. № 118).

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу 5346/2017/521493 від 01.07.2017 року ОСОБА_4, як продавець продав належний йому спірний автомобіль марки «Chevrolet Epica» своїй матері відповідачу ОСОБА_6 за 49 000 грн. (т.1 а.с. № 137).

Після укладення вказаного договору відповідач продовжує постійно користуватися зазначеним автомобілем як і раніше, що підтвердили в судовому засіданні свідки і даного факту не заперечував в суді і сам відповідач ОСОБА_4

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.ч. 2, 3 ст. 65 СК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частини вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби.

Статтею 369ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Тобто укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як було встановлено судом першої інстанції, не заперечувалось самим відповідачем та підтверджено свідками, у подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 дійсно в користуванні з 14.07.2015 року перебував спірний автомобіль «Chevrolet Epica», який використовувався для поїздок всіма членами сім"ї.

Відповідач ОСОБА_5, як мати відповідача, знала про те, що існує спір між позивачем ОСОБА_5 та її рідним сином ОСОБА_4 з приводу їх спільного майна, набутого за час шлюбу, зокрема, і стосовно автомобіля «Chevrolet Epica», оскільки на час укладення угоди купівлі-продажу автомобіля, невістка з її сином не проживала. Даний факт в судовому засіданні також було підтверджено показаннями свідків з боку позивача.

Відчуження автомобіля було вчинено поза волевиявленням позивача ОСОБА_5, позивач кошти від продажу вказаного автомобіля не отримувала, дозволу на його продаж відповідачу не надавала, тому місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про недобросовісність відповідачів при укладенні договору купівлі - продажу автомобіля та наявність підстав для визнання такого договору недійсним.

Частина 1 статті 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що автомобіль «Chevrolet Epica» є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Оскільки спірним майном сторін по справі є неподільна річ, жоден із подружжя не вчинив ніяких дій, які б свідчили про його згоду на отримання грошової компенсації з попереднім внесенням другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, місцевий суд доцільно визначив розмір ідеальних часток подружжя у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль «Chevrolet Epica» - по 1/2 за кожним.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що спірний автомобіль був придбаний за його особисті кошти, отримані від продажу інших транспортних засобів, оскільки на підтвердження даних обставин відповідачами не було надано належних, достатніх та достовірних доказів.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

ОСОБА_10