Житомирський апеляційний суд
Справа №290/659/15-ц Головуючий у 1-й інст. Замега О. В.
Категорія 48 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №290/659/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частку в майні подружжя, інфляційних втрат та трьох процентів річних

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Замеги О.В. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 Із урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просила стягнути з підстав, передбачених ст.625 ЦК України, інфляційні втрати в сумі 17 110,37 грн. за період з 11 жовтня 2014 року до 25 червня 2015 року та три проценти річних у сумі 706,83 грн. за період з 11 жовтня 2014 року до 01 липня 2015 року, а з підстав, передбачених ст.70 СК України, - грошову компенсацію за автомобіль CHEVROLET Tacuma UF 75Z, д.н.з. НОМЕР_4, у розмірі 7 553,13 грн., а всього - 25 370,33 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 14 липня 2007 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірваний рішенням суду від 14 серпня 2014 року. Рішенням суду від 29 жовтня 2014 року з відповідача на її користь стягнуто 33 799,61 грн. грошової компенсації за належну їй частку в майні подружжя - легковому автомобілі CHEVROLET Tacuma UF 75Z, д.н.з. НОМЕР_4, яке станом на 01 липня 2015 року виконано не було. У межах виконавчого провадження автомобіль реалізований за 82 705,48 грн., а тому вважає, що має право на Ѕ частку в різниці у вартості транспортного засобу, що становить 7 553,13 грн.(82 705,48 :2= 41 352,74; 41 352,74-33 799,61=7 553,13).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2018 року позов задоволено у повному обсязі та вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначає, що у рішенні суд першої інстанції не навів розрахунків, що не надає можливості впевнитися у правильності розміру стягнутих сум. Також із підстав, передбачених ст.625 ЦК України, незаконно стягнуті кошти за період, починаючи з 11 жовтня 2014 року, оскільки рішення суду про стягнення компенсації за частку у вартості автомобіля ухвалено пізніше. Окрім того, стягуючи 7 553,13 грн., як грошову компенсацію за половину транспортного засобу, суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення ст.70 СК України, оскільки не звернув уваги на те, що реалізація автомобіля відбулася у межах виконавчого провадження, коли транспортний засіб був уже його особистою власністю та режим спільної сумісної власності на це майно припинився. На вартість автомобіля вплинув ремонт, проведений ним після набуття рішенням суду від 29 жовтня 2014 року законної сили.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що скарга підлягає до часткового засідання з наступних підстав.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що невиконання рішення суду щодо стягнення коштів призвело до прострочення виконання грошового зобов'язання, а тому за частиною другою ст.625 ЦК України стягнув із відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сумі 17 110,37 грн. та три процента річних у сумі 706,83 гр. за період з 11 жовтня 2014 року по 25 червня 2015 року. Стосовно позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за автомобіль у сумі 7 553,13 грн., то суд стягнув дану суму з відповідача, застосувавши до спірних правовідносин положення ст.70 СК України, оскільки вважав, що транспортний засіб рішенням суду визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи, що вони ґрунтуються на неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, зокрема ст.70 СК України.

Сторони визнають та судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (з 14 липня 2007 року по 2014 рік) та за час шлюбу (у жовтні 2007 року) придбали автомобіль CHEVROLET Tacuma UF 75Z, д.н.з. НОМЕР_4.

У справі №290/384/14-ц рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 11 листопада 2014 року, визнано спірний автомобіль об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у порядку поділу майна визнано на ОСОБА_2 право власності на даний автомобіль та стягнуто з останнього на користь ОСОБА_1 33 799,61 грн. компенсації половини вартості автомобіля, припинено право спільної сумісної власності сторін на автомобіль (а.с.5-6 т.1). Рішення суду ґрунтувалося на експертному товарознавчому дослідженні від 23 червня 2014 року, за яким ринкова вартість спірного автомобіля складала 67 599,21 грн. (а.с.11-12 т.1).

На виконання вищезазначеного рішення суду 14 листопада 2014 року був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33 799,61 грн. компенсації половини вартості вищезазначеного автомобіля (а.с.86 т.1). Постановами державного виконавця відділу ДВС Романівського районного управління юстиції від 19 листопада 2014 року було відкрите виконавче провадження №45502023 із примусового виконання даного виконавчого документа, а постановою від 30 листопада 2015 року виконавче провадження закінчено за п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення (а.с.87,96 т.1). У межах виконавчого провадження за наслідками електронних торгів за автомобіль CHEVROLET Tacuma UF 75Z, д.н.з. НОМЕР_4, 2007 року випуску, на рахунок відділу ДВС було перераховано 82 705,48 грн. (а.с.91 т.1).

Відповідно до змісту частини четвертої ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під рішенням суду в цивільній справі мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішена по суті, яке набрало законної сили, та у якій брали участь ті самі особи.

Отже, рішення Романівського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2014 року має преюдиційне значення для розгляду даної справи.

Стягуючи на підставі ст.70 СК України на користь позивача 7 553,13 грн., суд першої інстанції не звернув уваги на преюдиційність рішення Романівського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2014 року, яким із підстав, передбачених ст.70 СК України, спір між сторонами щодо поділу спірного автомобіля, який був об'єктом права спільної сумісної власності, вирішений по суті. Кожна із сторін, яка була незгодна із ухваленим рішенням, у тому числі щодо ринкової вартості автомобіля, мала право оскаржити це судове рішення у встановленому законом порядку.

На час же розгляду даного спору судове рішення щодо поділу автомобіля набуло законної сили. Незважаючи на те, що рішенням суду визнано право власності на автомобіль за ОСОБА_2 та припинено на нього право спільної сумісної власності сторін, суд помилково вважав, після набуття рішенням від 29 жовтня 2014 року законної сили, спірний автомобіль спільною сумісною власністю, а тому неправильно застосував у даному спорі до спірних відносин норми ст.70 СК України, дія яких поширюється на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та безпідставно, керуючись даною нормою матеріальною права, стягнув з відповідача 7 553,13 грн. Фактично у непроцесуальний спосіб змінено рішення суду від 29 жовтня 2014 року, що є неприпустимим.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Росії» щодо реалізації права на справедливий суд (п.1 ст.6 Конвенції): «одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише на наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру».

Отже, обставина продажу спірного автомобіля з електронних торгів за вищою ціною ніж він був оцінений на час вирішення судом спору щодо його поділу між колишнім подружжям не є підставою для стягнення різниці у ціні за нормами ст.70 СК України у даній справі, а тому позивачу належить відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Платіжним дорученням від 29 вересня 2015 року кошти за виконавчим листом перераховані (а.с.63 т.1).

Згідно з частиною другою ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму богу з урахуванням встановленого індексу інфляції на весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Отож, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідач прострочив виконання судового рішення про стягнення з нього на користь позивача 33 799,61 грн. із 12 листопада 2014 року до 28 вересня 2015 року.

У позові ОСОБА_1 просить стягнути інфляційній втрати за період із 11 жовтня 2014 року до 25 червня 2015 року, а три проценти річних - із 11 жовтня 2014 року до 01 липня 2015 року. Стягуючи кошти за ст.625 ЦК України, суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання наступила з наступного дня після набуття рішенням суду від 29 жовтня 2014 року законної сили, тобто з 12 листопада 2014 року, а тому помилково задовольнив вимоги за період з 11 жовтня 2014 року до 11 листопада 2014 року.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що суд не може виходити за межі позовних вимог. Тобто, хоча порушення грошового зобов'язання тривало до 28 вересня 2015 року, але у позовних вимогах ОСОБА_1 обмежила цей строк: із інфляційних втрат по 25 червня 2015 року, а з трьох процентів річних - по 01 липня 2015 року. Отже, за прострочення виконання рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача 33 799,61 грн. суд стягує інфляційні втрати у сумі 16 116,34 грн. за період із 12 листопада 2014 року до 25 червня 2015 року, які обраховані за формулою: (сума боргу х процент інфляції) - сума боргу та три проценти річних у сумі 644,51 грн. за період із 12 листопада 2014 року по 01 липня 2015 року, що обраховані за формулою: сума боргу х 3% : 100%:365дн. х кількість прострочених днів. У стягненні решти інфляційних втрат у сумі 994,03 грн. та трьох процентів річних у сумі 62,32 грн. відмовляється з підстав, зазначених вище.

Із огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції скасовується та в силу приписів ст.376 ЦПК України ухвалюється нове судове рішення.

Апеляційний суд змінює розподіл судових витрат у відповідності до частини тринадцятої ст.141 ЦПК України. Судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, на відповідача покладається судовий збір, понесений позивачем за звернення до суду із позовом у розмірі 569,50 грн., що відповідає 66% задоволених вимог (862,88 грн. х 66%:100%), а на позивача - судовий збір, що поніс відповідач за подання апеляційної скарги, який відповідає 34%, що становить суму 440 грн. (1 294,32 грн.:34%:100%).

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, АДРЕСА_2) інфляційні втрати в сумі 16 116 грн. 34 коп. та три проценти річних у сумі 644 грн. 51 коп.

У задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, АДРЕСА_2) 569 грн. 50 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, АДРЕСА_1) 440 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 04 березня 2019 року.