Єдиний унікальний номер 236/3821/18 Номер провадження 22-ц/804/619/19
Єдиний унікальний номер 236/3821/18
Номер провадження 22-ц/804/619/19
Головуючий у 1 інстанції Саржевська І.В.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Санікової О.С., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м.Бахмут цивільну справу № 236/3821/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 грудня 2018 року (суддя Саржевська І.В.), ухваленого в приміщенні суду в м.Покровськ Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до ПАТ «Українська залізниця» (далі - АТ «УЗ») в особі регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» звернувся ОСОБА_1 в якому рив стягнути з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі: за лютий-серпень 2016 року, березень-липень 2017 року, грошової компенсації за невикористані дні відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебував в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнений у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив йому зазначені вище виплати.

Зазначив, що заборгованість із заробітної плати підприємства перед ним, яка підлягає стягненню, склалась за наступні періоди: за лютий-червень 2016 року в сумі 570,45грн., липень 2016 року - 2241,39грн., серпень 2016 року - 1392,71грн., березень 2017 року - 1759,03грн., квітень 2017 року - 3596грн., травень 2017 року - 3596грн., червень 2017 року - 3596грн., липень 2017 року - 1883,62грн., а також грошова компенсація за невикористані дні відпустки складає 5478,20грн., вихідна допомога при звільненні - 5392,31грн. Також ив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за лютий - червень 2016 року у розмірі 570,45грн.; за березень 2017 року в розмірі 1759,03грн. (без утримання із цих сум передбачених законом податків та зборів).

Стягнуто також з відповідача заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року - 2241,39грн., серпень 2016 року - 1392,71грн., а всього 3634,10грн.; заборгованості за квітень-липень 2017 року в загальному розмірі 11466,90ГРН., одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 4758,87грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 4994,84грн., а всього 21220,61грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1, через свого представника ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу на зазначене рішення, в якій він просить рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за лютий - червень 2016 року у розмірі 570,45грн; за березень 2017 року в розмірі 1759,03грн.; за липень 2016 року в розмірі 2241,39грн., серпень 2016 року 1392, 71грн. залишити без змін. В частині стягнення заборгованості за квітень - липень 2017 року, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити повністю. В частині відмови в стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовну вимогу в стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102801,60грн. задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним та ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вважає, що суд першої інстанції не вірно розрахував заявлені ним до стягнення суми. На спростування висновків суду наводить свій розрахунок суми стягнення заробітної плати. Зазначає, що помилки суд припустився при розрахунку заборгованості із заробітної плати за період простою на підставі його (позивача) середньоденного заробітку, що суперечить ст.113 КЗпП України, і в частині визначення норми тривалості робочого часу за відний період.

Також не погоджується з рішенням в частині розрахунку судом суми грошової компенсації за невикористані дні відпустки. При цьому посилається на ч.1 ст.83 КЗпП України, ч.2 ст.21 Закону України «Про відпустки», п.3.13 Колективного договору та зазначає, що середньоденну заробітну плату суд помилково визначив виходячи з даних індивідуальних відомостей про застраховану особу Держреєстру (форма ОК-5), адже не всі види виплат беруться для розрахунку середньоденної заробітної плати для нарахування сум за невикористану відпустку.

При цьому позивач наводить свій розрахунок, згідно якого розмір компенсації за невикористані 28 днів відпустки, що підлягає стягненню, складає 5478,20грн., оскільки розмір середньоденного заробітку за його підрахунком дорівнює 195,65грн. (28*195,65).

Стосовно нарахування вихідної допомоги при припиненні трудового договору, позивач виходить з вимог ст.ст.36, 40, 44 КЗпП України та зазначає, що розрахунковим періодом слід вважати травень - червень 2017 року, тому згідно абз.4 Постанови КМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100, таким періодом слід вважати березень - квітень 2017 року, де було відпрацьовано 19 днів по час оголошення простою. Тому правильним є розрахунок оплати середньої заробітної плати в розмірі 5392,31грн.

Щодо нарахування середнього заробітку за час затримки виплат, позивач посилається на ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України, правовий висновок викладений в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі №6-2912цс16, ст.1 Першого протоколу до Конвенції прав людини і основоположних свобод, ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», пункти 5.1, 5.2, 5.3, 5.6 Регламенту Торгово-промислової палати України та звертає увагу, що підставою для відмови судом першої інстанції в задоволенні цієї позовної вимоги став наданий відповідачем Науково-правовий висновок від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2, однак зазначений висновок не є Сертифікатом про форс-мажорні обставини, як це передбачено законом, тому має консультативно-інформаційний характер і не є обов'язковим для суду.

Крім того вважає, що безпідставними є посилання відповідача на відсутність доступу до первинної документації, оскільки це спростовується наявністю заповненої трудової книжки, наказом про звільнення (з зазначенням днів невикористаної відпустки, розрахунків заробітної плати). Обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові лежить на роботодавці, тому невжиття заходів роботодавцем для відповідного доступу до зазначеної документації не може бути підставою для відмови у виплаті працівнику гарантованих Конституцією України та законами України виплат.

Звертає увагу, що на підставі заяви колишніх працівників відповідача, було видано наказ начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області від 09.10.2017 року №1776 «Про проведення позапланового заходу у формі інспекційного відвідування Регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 11 січня 2018 року складено акт № ДЦ-103/540/0001 про неможливість проведення інспекційного відвідування. Постановою про накладення штрафу уповноваженими особами від 30.01.2018 року № ДЦ-103/540/0001/19 на АТ «УЗ» накладено штраф у розмірі 11169грн. Не погоджуючись з зазначеною постановою АТ «УЗ» звернулось до суду з позовом про визнання зазначеної постанови протиправною та її скасування. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.06.2018 року у справі №805/1756/18-а, яке залишене без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 року в задоволенні позову відмовлено. Зазначеними рішеннями встановлено факти порушення відповідачем трудового законодавства.

Стосовно нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» заяви №68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» заява N9 42527/98, ст.ст.47, 116, 233 КЗпП України, Постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 та зазначає, що враховуючи гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» право людини на оплату праці, вважає вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягає задоволенню за період з 18.07.2017 року по 11.12.2018 року в розмірі 102801,60грн., при цьому наводить свій розрахунок.

Акціонерним товариством «Українська залізниця» також подано апеляційну скаргу, в якій відповідач просить рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 грудня 2018 року скасувати в частині задоволення позовних вимог позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено без врахування фактичних даних, які мають значення для вирішення справи.

Посилається на ст.ст.21, 115 КЗпП України, ст.30 Закону України «Про оплату праці», ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.1.6 наказу Держкомстату України від 28.09.2005 року №286 «Про затвердження Інструкції зі статистики кількості працівників», наказ Держкомстату України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», п.1 ч.1 ст.263 ЦК України та зазначає, що форс-мажорні обставини, підтверджені Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України, унеможливили виконання відповідачем своїх зобов'язань за статтями 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

Зазначає, що на підставі передавальної відомості та довідки про заборгованості з виплати заробітної плати ОСОБА_1 було виплачено 6904грн.: - за відомістю від 09.02.2017 року 3452грн., та за відомістю від 07.03.2017 року 3452грн. Документи, які б підтверджували інші суми невиплаченої заробітної плати ДП «Донецька залізниця» відсутні.

Крім того вважає, що сам по собі факт звільнення позивача з підприємства не може буті підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої ст.94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Також посилається на припинення з 27.04.2017 року дії довіреності від 01.11.2016 року, за змістом якої, начальника структурного підрозділу «Луганський відділ служби матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Донецька залізниця» та інженера структурного підрозділу «Луганський відділ служби матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Донецька залізниця» було уповноважено здійснювати дії пов'язані з діяльністю підрозділу, у тому числі: видавати та підписувати від імені підрозділу розпорядчі документи та затверджувати внутрішні документи з питань, що стосуються діяльності підрозділу до 27.04.2017 року. Тому, надані позивачем копії первинних облікових документів, які підписані даними посадовими особами, не можна вважати доказами.

04 лютого 2019 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця», в якому останній на підтвердження доводів своєї апеляційної скарги в частині питання, чи є особи, що підписали Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 № 126/2/21-10.2, уповноваженими особами на підписання саме сертифікатів про настання обставин непереборної сили в розумінні пункту 6.13 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 №44()5. Ta чи є відомості про внесення вказаного вище висновку до відпові Реєстру сертифікатів форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), просить долучити до матеріалів справи відповідь ТПП України від 25.01.2019р. №182/2/21-7.3, на його адвокатський запит.

Також зазначає, що у вищевказаній відповіді вказано зазначається, що Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та Висновок щодо унеможливлення виконання зобов'язань (обов'язку) є різними за юридичним змістом документами, зокрема: Сертифікатом засвідчуються форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а у Висновку досліджуються фактичні обставини, що склалися в господарській діяльності суб'єкта господарювання, а також вплив на них дії форс-мажорних обставин та формуються щодо таких обставин виводи.

Вважає, що в уповноважених осіб ТПП України відсутні підстави, як для включення до Реєстру сертифікатів про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) висновку ТПП від 16.01.2018 №126/2/21-10.2, так і для засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), з наданням відповідного сертифікату стосовно трудових відносин. Таким чином зазначений висновок не є доказом, в розумінні процесуального закону (ч.2 ст.115 ЦПК України).

Подання даної відповіді до суду апеляційної інстанції обґрунтовує укладенням договору правової допомоги з позивачем 26.12.2018р., після рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду, що проводилось в режимі відеоконференції з Голосіївським районним судом м.Києва, представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач та представник відповідача в судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з'явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За статтею 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_2 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ДП «Донецька залізниця» починаючи з 2015 року на різних посадах; з 01.06.2016 переведений на посаду майстра з експлуатації та ремонту машин і механізмів дільниці 2 групи матеріального складу Родакове ВП «Луганський відділ служби матеріально-техничного забезпечення» (а.с.17-19).

Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Луганський відділ служби матеріально-техничного забезпечення» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 р. №4442-VI та постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25.06.2014 №200.

Згідно із наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року №58-ДН, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Луганський відділ служби матеріально-техничного забезпечення» встановлено простій по причинам, незалежних від працівників (а.с.51, 52).

Наказом (розпорядженням) №3283-ОС від 17 липня 2017 року, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із скороченням штату, позивача звільнено. Наказ видано структурним підрозділом «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». В наказі зазначено, що ОСОБА_1 має право на вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку; компенсацію за 28 днів відпустки (а.с.46).

Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табуляграми), в яких зазначені суми до виплати: лютий 2016 року - 680,76грн., березень 2016 року - 935,20грн., квітень 2016 року - 1470,52грн., травень 2016 року - 1346,05грн., червень 2016 року - 3208,03грн., липень 2016 року - 1620,35грн., серпень 2016 року - 1126,36грн., березень - 1759,03 грн., копії табелів обліку використання робочого часу: за липень 2016 року позивачем відпрацьовано 13 днів, серпень 2016 року - 8 дів, березень 2017 року - 12 днів, за квітень, за травень, за червень, за липень - «0» (а.с.28-37).

З розрахунку заробітної плати за березень 2017 року вбачається, що сума до оподаткування складає 4777,11грн., до якої входить також і оплата простоїв (код 340) в сумі 1643,97грн. (а.с.35). Відповідно до копії табелів обліку використання робочого часу позивача, кількість днів простою у квітні -19 (152год.), травні - 20 (159 год.), червні -20 (159 год.), липні - 11(88год.) (а.с. 36-45).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.

Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Як зазначив суд у рішенні, трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору, останній запис в трудовій книжці позивача зроблений саме відповідачем. Дана обставина підтверджує висновок суду про те, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі і останнім не заперечується.

Розглядаючи спір по суті, суд послався на норми ст.43 Конституції України, яка гарантує право громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Також на ст.ст.94, 97 КЗпП України, якими передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. А також ст.ст.21, 22 Закону України «Про оплату праці», які кореспондуються з наведеними нормами КЗпП України.

Також суд виходив з вимог ст.116 КЗпП України, яка встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Встановивши в судовому засіданні, що позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до дня звільнення 17.07.2017 року, та при звільненні він не отримав всі належні йому виплати, суд врахував практику Європейського Суду з прав людини, а також норми ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, щодо задоволення майнових вимог позивача, які відповідають критеріям правомірних очікувань.

Крім того, судом правильно зазначено в оскаржуваному рішенні, що Законом України від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не встановлено особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, які передбачені ст.116 КЗпП України.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд правильно встановив обставини справи та відповідні ним правовідносини, правильно застосував норми права в частині задоволення вимог щодо стягнення заборгованості із заробітної плати за лютий - червень, липень, серпень 2016 року.; за квітень - липень 2017 року, одноразової грошової допомогу при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки, та відмови в стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку (ст.117 КЗпП України).

Як вбачається з апеляційної скарги позивача, він оскаржує рішення суду в частині розміру частково задоволених вимог, та в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так, зокрема зі стягнення заборгованості із заробітної плати за період квітень - липень 2017 року, рішення оскаржується через не вірне застосування судом розміру норм тривалості робочого часу за кожен місяць.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року №58-ДН, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Луганський відділ служби матеріально-техничного забезпечення» встановлено простій по причинам, незалежних від працівників (а.с.51, 52).

Відповідно до положень ст.113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Як правильно встановив суд, відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи ОСОБА_1 підтверджується, що оплата простою позивачу здійснена не була, що є підставою для стягнення сум за період з квітня 2017 року до дня звільнення позивача - 17.07.2017 року.

Разом з тим, розраховуючи суму, що підлягає стягненню за вказаний період, суд першої інстанції в рішенні навів свій розрахунок, згідно якому:

за частину березня 2017 року позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою (а.с.35);

згідно копій табелів обліку використання робочого часу, позивач перебував на роботі у квітні - 19 (152год.), травні - 20 (159год.), червні - 20 (159год.), липні - 11 (88год.) (а.с.36-45), а всього - 558год.;

за даними, що містяться у розрахунку заробітної плати позивача за березень 2017 року, його оклад становить 5394грн.(а.с.35);

враховуючи норму тривалості робочого часу - 175год., середньогодинна заробітна плата позивача складає 30,82грн./год (5394грн. : 175год);

дві третини середнього динної заробітної плати, необхідні для розрахунку заробітної плати під час встановленого не з вини працівника простою, складають 20,55грн./год. (30,82грн./год. * 2 /3).

Враховуючи кількість годин простою та розраховану середньогодинну заробітну плату, суд встановив, що за час вимушеного простою слід стягнути з відповідача 11466,90грн. (558год. * 20,55грн./год.).

Однак даний розрахунок не є точним. Листом Міністерства соціальної політики від 05.08.2016р. №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» роз'яснено питання розрахунку норми тривалості робочого часу безпосередньо на підприємстві.

Зокрема в листі міститься посилання на ст.50 Кодексу законів про працю України, в якій визначено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Законодавством не встановлено єдиної норми тривалості робочого часу на рік. Ця норма може бути різною, залежно від того, який робочий тиждень установлений на підприємстві (п'ятиденний чи шестиденний), яка тривалість щоденної роботи, коли встановлені вихідні дні, а тому на підприємствах, в установах і організаціях норма тривалості робочого часу на рік визначається самостійно з дотриманням вимог статей 50-53, 67 i 73 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи (табелів використання обліку робочого часу), позивач працював за п'ятиденним робочим тижнем, вісім годин в день.

Таким чином, за спірний період (квітень - липень 2017 року) норма годин робочого часу складає: квітень - 152год.; травень - 159год.; червень - 159год.; липень - 168год., тому норма годин робочого часу 175год., яку взяв суд не може бути розрахунковою величиною.

Враховуючи вимоги ст.113 КЗпП України, розмір окладу, дату звільнення позивача, визначаємо суму яка підлягає стягненню:

за квітень - 5394грн.* 2/3 = 3596грн.;

а травень - 5394грн.* 2/3 = 3596грн.;

за червень - 5394грн. * 2/3 = 3596грн.;

за липень (88год.) - 5394грн./168год. * 88год. * 2/3 = 1883,62грн.

разом : 12671,62грн.

З урахуванням наведеного розрахунку, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині стягнення заборгованості за період простою (квітень - липень 2017 року) і їх задоволенню. Стягненню на користь позивача підлягає сума 12671,62грн.

Також на думку колегії суддів є обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки, виходячи з наступного.

Згідно до абз.1 п2. Розділу II Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №3283-ОС від 17.07.2017 року, ОСОБА_1 має право на компенсацію за 28 днів відпустки (а.с.46).

Відповідно до абз.1 п.7 Розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Розраховуючи розмір середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки суд першої інстанції виходив з сум заробітної плати за період з липня 2016 року по лютий 2017 року. При цьому судом не враховано, що Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 не передбачено, що розрахункові місяці мають бути повністю відпрацьовані. Якщо протягом розрахункового періоду відпрацьовано хоча б один день, обчислення середньої заробітної плати проводиться виходячи з нарахувань за цей день (лист Мінпраці та соцполітики №18-841 від 15.12.2003р.)

Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що позивачем в березні 2017 року (згідно розрахунку з/п а.с.35) відпрацьовано 95 годин та нарахована сума 3133,14грн. (а.с.47).

Крім того, розраховуючи розмір сумарного заробітку за розрахунковий період, згідно прийнятих судом доказів (індивідуальні відомості про застраховану особу форма ОК-5, та розрахункові листи (а.с.27, 29, 111, 112)), суд виходив з заробітної плати за серпень 2016 року в розмірі 11392,71грн. Але згідно розрахунку (а.с.29) вона складає 1392,71грн.

Враховуючи наведене отримана сума за розрахунковий період 07.2016р. - 06.2017р. складає:

2241,39грн. + 1392,71грн. + 4703,09грн. + 4703,09грн. + 5212,40грн. + 4835,52грн. +

4773,17грн. + 4773,17грн. + 3133,14грн.= 35767,68грн.

Середньоденна заробітна плата складає 152,85грн. (35767,68грн. : 234дн. (кількість календарних днів за розрахунковий період, без урахування днів простою, відпусток за особистий рахунок та неявки з відома адміністрації (згідно розрахунків заробітної плати та доданих табелів обліку використання робочого часу і персоніфікованих даних)).

Таким чином, розмір компенсації за невикористану відпустку складає 152,85грн.*28дн. = 4279,89грн.

Позивачем до стягнення заявлена сума компенсації 5478,20грн., судом першої інстанції стягнуто 4994,84грн., тому колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в цій частині, та стягненню компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4279,89грн.

Щодо доводів позивача в апеляційній скарзі про не врахування всіх видів оплат для розрахунку середньої заробітної плати при розрахунку компенсації в довідці ОК-5, які взяті судом першої інстанції для визначення розміру середньоденної заробітної плати, колегія суддів виходить з того, що інших даних щодо відповідних сум оплат позивачем не надано, як і копії колективного договору, на п.3.13 якого посилається позивач в скарзі.

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги позивача в частині позовних вимог про стягнення вихідної допомоги при припиненні трудового договору.

Частиною 1 ст.44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Судом встановлено, та не заперечується відповідачем, що така допомога позивачу виплачена не була.

Відповідно до наказу про припинення трудового договору (а.с.46) роботодавець повинен був виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, проте така допомога виплачена не була.

Розглядаючи позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції послався на абзац перший пункту 8 Порядку №100, якою встановлено, що середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При цьому суд першої інстанції виходив з заробітної плати позивача за січень - лютий 2017 року, пославшись на те, що позивача звільнено 17.07.2017, а попередні місяці (травень-червень 2017 року) був простій не з вини працівника з 20 березня 2017р..

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що позивачем в березні 2017 року відпрацьовано 95 годин, і в даному випадку слід керуватись абз.4 п.2 Порядку «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100, згідно якому, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Таким періодом на переконання колегії слід вважати березень - квітень 2017р., і колегія погоджується з розрахунком позивача, наведеним в апеляційній скарзі:

3133,14грн. : 95год * 327/2 = 5392,31грн. (3133,14 - нарахована заробітна плата за відпрацьовані години в березні - квітні 2017 року, 95 - кількість відпрацьованих год.,

327/2 - середня кількість нормо-годин за березень - квітень 2017 року.

Таким чином апеляційна скарга в цій частині є обґрунтованою і підлягає задоволенню. З відповідача на користь позивача слід стягнути вихідну допомогу при припиненні трудового договору в розмірі 5392,31грн.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку, то вони не підлягають задоволенню і колегія суддів суду апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема і трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі за місцем роботи позивачки.

З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі за фактичним місцем роботи позивача, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна.

Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором (а.с.75-91).

На переконання колегії суддів зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги позивача відповідача про відсутність його вини у не проведенні своєчасного розрахунку при звільненні позивача є обґрунтованими.

Згідно із ст.10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгово-промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

У даній справі відповідачем надано висновок Торгово-промислової палати України, у розділі VII якого зазначено, що цей висновок складено на бланку Торгово-промислової палати України в 5 автентичних примірниках, він підписаний фахівцями, які склали цей висновок та першим віце-президентом ТПП України, на сертифікаті поставлена печатка ТПП України.

Відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним.

Отже, унеможливлення виконання обов'язків, передбачених ст.116 КЗпП України перед працівниками, що вивільнені за скороченням штату згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, а саме в день звільнення провести з працівниками розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотний характер, що підтверджено висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, є підставами для звільнення відповідача від відповідальності через відсутність вини підприємства, а тому і відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Посилання позивача на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.06.2018 року у справі №805/1756/18-а, яке залишене без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 року, і яким відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Укрзалізниця» до Головного управління Держпраці у Донецькій області про скасування постанови про накладення штрафу, з тексту яких вбачається наявність факту порушення відповідачем трудового законодавства, колегія суддів не приймає, оскільки предметом даного позову є правовідносини, які випливають з реалізації своїх функцій суб'єктом владних повноважень при проведенні інспектування ПАТ «Укрзалізниця».

Наведені позивачем в апеляційних скаргах доводи з цього питання, висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого рішення в частині спору про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

В іншій частині позовних вимог судове рішення позивачем не оскаржується.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, то вони задоволенню не підлягають виходячи з наведеного нижче.

Відповідно до частини 2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.8 Закону України від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст.21 КЗпП України), а обов'язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Також, з матеріалів справи, а саме наданої відповідачем копії науково - правового висновку щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16.01.2018 року № 126 - 221102, який складений на замовлення ПАТ «Укрзалізниця», встановлено, що:

- наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 682-Н від 12.05.2017 року «Про формування робочої комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» створена робоча комісія з працівників регіональної філії «Донецька залізниця» до моменту закінчення скорочення штату працівників Донецької дирекції залізничних перевезень з метою опрацювання документів вказаної дирекції, повноти утримань та перерахування податків і зборів, формування документів обліку та розрахунку заробітної плати, відображення господарських операцій в фінансовій звітності та з інших питань фінансової діяльності;

- наказом регіональної філії «Донецька залізниця» № 899-Н від 26.06.2017 року «Про введення в дію Порядку остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» уведено в дію Порядок остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень», яким враховується нестандартна ситуація та особливості роботи регіональної філії «Донецька залізниця», оскільки частина структурних підрозділів та працівників знаходяться на тимчасово неконтрольованій Україною території, а виплата здійснюється на контрольованій території України регіональною філією «Донецька залізниця» через каси структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» за місцем їх знаходження (м.Лиман) та регламентується здійснення проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів відповідної дирекції робочими комісіями з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» (а.с.75-91).

Посилання в скарзі, що на підприємстві є докази заборгованості з виплати заробітної плати ОСОБА_1 на суму 6904грн., які останньому було сплачено в лютому та березні по 3452грн., а документів, які б підтверджували інші суми невиплаченої заробітної плати відсутні, апеляційний суд не приймає, оскільки судом першої інстанції в своєму рішенні чітко зазначено які документі він приймає як докази по справі.

Крім того, закон України від 02.09.2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов'язків роботодавця, визначених ст.47, ст.116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Статтею 10 Закону встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Проте заробітна плата, в відповідно ст.94 КЗпП України ст.1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Відповідно до частини першої ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша ст.129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій ст.10 ЦПК України.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1 (п.22).

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, відповідач не спростував надані позивачем докази на підтвердження заборгованості по заробітній платі; у строки, встановлені частиною 1 ст.116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачу від підприємства як при звільненні; так і на час розгляду справи судом першої інстанції, суд обґрунтовано дійшов висновку про задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги а доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині не тягнуть скасування судового рішення. Розмір стягнутої судом суми заборгованості відповідачем не оспорюється.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не в повній мірі відповідають всім обставинам справи, рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому підлягає зміні.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні позивача до суду першої інстанції, ним сплачено 704,80грн. за подання позову в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку. За подання апеляційної скарги судовий збір не сплачувався.

За рішенням суду першої інстанції з відповідача на користь держави стягнуто судовий збір пропорційно задоволеній частині вимог - в розмірі 648,42грн.

З урахуванням заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги в розмірі 29505,71грн., та фактично задоволених вимог в цій частині після перегляду рішення апеляційним судом - 28307,40грн., що складає 96%, то з відповідача на користь держави слід стягнути 676,60грн.

Відповідно до п.1 частини 6 ст.19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову та розмір задоволених судом позовних вимог не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року, в якому позивачем була подана позовна заява (176200грн.).

Отже, відповідно до п.2 частини 3 ст.389 ЦПК України, постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу, позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги - змінити.

Абзаци другий і третій рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 11 грудня 2018 року викласти в наступній редакції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м.Київ, вул.Тверська, буд.5, ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_3 відкритий в АО КБ «ПриватБанк», МФО 305299, , призначення платежу ІПН НОМЕР_1, номер картки НОМЕР_4), місце реєстрації: АДРЕСА_2, заборгованість по заробітній платі за: липень 2016 року в розмірі 2241,39грн., серпень - 1392,71грн., а всього 3634,10 (три тисячі шістсот тридцять чотири) гривні 10 копійок; за квітень - липень 2017 року в загальному розмірі 12671,62грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 5392,31грн., компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 4279,89грн., а всього 22343,82 (двадцять дві тисячі триста сорок три) гривні 61 копійку.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 676 (шістсот сімдесят шість) гривень 60коп. за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м.Києві /м.Київ/ 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04 березня 2019 року.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: О.С. Санікова

Т.В. Космачевська