Справа № 137/1986/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Літинський районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Желіховського В.М.
секретаря судових засідань Голоти О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в смт. Літині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-
Коли позивач виявив намір продати своє нерухоме майно, то приватним нотаріусом було відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії, оскільки згідно «Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», при посвідчення правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя.
Оскільки позивач вважає, що спірне майно, придбане за його особисті кошти, тому воно є його приватною власністю та не може вважатися спільною власністю подружжя. Просить визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,2500 га, земельну ділянку площею 0,4104 га, які розташовані по АДРЕСА_1 . Судові витрати просить покласти на відповідача.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій справу просить розглянути у відсутність позивача та його адвоката. Позов підтримую в повному обсязі і просить його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, хоча в була повідомлена належним чином про місце дату та час судового засідання, про що свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Заперечень проти позову та будь-яких клопотань на адресу суду не надала.
Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання.
З урахуванням письмової позиції позивача, досліджених доказів та вимог закону суд визнає за необхідне за згодою позивача на підставі ст. 280 ЦПК України постановити заочне рішення, яким позов задовольнити повністю з наступних підстав.
Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.05.2017 р. (а.с. 10-12) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки за від 24.06.2011 р. (а.с. 13-16), ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) земельну ділянку площею, 0,4104 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу (а.с. 19-22), ОСОБА_1 купив земельну ділянку площею 0,25 га по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 . Відповідно до договору купівлі-продажу (а.с. 25-27) ОСОБА_1 купив житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до договору позики від 01.06.2011 р. (а.с. 30) ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 еквівалент 10 000 доларів США, що на момент отримання позики та підписання даного договору становить 80 200 грн. Постановою приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. від 15.11.2018 р.(а.с. 31-32) встановлено, що позивачу ОСОБА_1 відмовлено у посвідчення договору купівлі-продажу земельних ділянок та будинку за адресою АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 по причині відсутності згоди ОСОБА_2 на відчуження майна.
Таким чином, при дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що спірне майно по АДРЕСА_1 було набуто позивачем за його особисті кошти, які було отримано в борг. Одночасно судом враховано, що стороною відповідача не надано суду будь-якихзаперчень на спростування позовних вимог ОСОБА_1 Згідно зі ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Окрім іншого, 01.07.2016 р. Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
-майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
-майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу (не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не показуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17).
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної заяви ОСОБА_1 , так як це підтверджується зібраними по справі письмовими доказами, відсутністю спростування вказаних доказів відповідачем, а тому позов підлягає задоволенню.
Враховуючи те, що позов задоволено повністю, тому на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ними документально підтверджені витрати по відшкодуванню судового збору в сумі 880,00 гривень.
На підставі ст.ст. ст.ст. 15, 328, 368 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, СК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 48, 76, 81, 141, 247, 259, 263-268, 280 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги задовільнити.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної
- житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 , цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 чотири АДРЕСА_4 ;
- земельну ділянку, площею 0,4104 га, кадастровий помер: НОМЕР_1 , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 (тридцять чотири АДРЕСА_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по відшкодуванню судового збору в сумі 880,00 гривень.
Апеляційну скаргу на рішення суду сторони можуть подати протягом 30 днів після проголошення рішення.
Копію заочного рішення протягом 2 діб направити відповідачеві та роз`яснити, що заяву про перегляд заочного рішення відповідач може надіслати до суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Желіховський В. М.