ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року

м. Харків

справа № 627/805/18

провадження № 22-ц/818/1619/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

представник відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 11 грудня 2018 року в складі судді Вовк Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати за ним право власності на двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Позов мотивовано тим, що у липні 2014 року він позичив гроші ОСОБА_2 у сумі 30 000 грн. строком на 1 рік 5 місяців до 20.12.2015 року.

У вказаний строк гроші відповідач не повернула та запропонувала, в рахунок боргу, передати належну їй квартиру АДРЕСА_3 . Між сторонами у січні 2017 року була укладена додаткова угода і відповідач передала позивачеві всі документи на квартиру.

Позивач провів ремонтні роботи у вказаній квартирі, сплачує комунальні послуги, доглядає за житлом. На думку позивача, він набув право власності на квартиру з 2017 року, оскільки фактично володіє нерухомим майном. Просить суд визнати за ним право власності на квартиру за вищевказаною адресою.

В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву слухати справу у його відсутність, позов підтримав.

Представник відповідача проти позову не заперечував, просив задовольнити позов.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 11 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - залишено без задоволення.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить про його скасування та про постановлення нового, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він на законних підставах правомірно отримав в рахунок боргу квартиру, яка на законних підставах належала відповідачу. Факт незаконного набуття нерухомого майна позивачем у власність судом встановлено не було.

Посилаючись на статтю 2 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якого кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном, вважає,що його позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вказує, що з позовом про стягнення з відповідача боргу до суду звертатися не має сенсу, оскільки коштів на його повернення відповідач не має і навіть при ухваленні рішення про задоволення такого позову, його виконання буде неможливим.

Навіть наклавши арешт на вказану квартиру, продати її буде нереально, оскільки вона знаходиться у неперспективному селищі за 120 км. від м. Харкова.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року розгляд справи призначено без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними і зробленими у відповідності до зібраних у справі доказів.

Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості № Н11-103 від 26.03.1998 року , ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_3 .

Вказаний договір купівлі-продажу зареєстрований 26.03.1998 року в Краснокутському БТІ.

Згідно довідки КП « Краснокутське БТІ» від 21.05.2018 р. право приватної власності на вище вказану квартиру зареєстровано за відповідачем.

07.07.2014 року сторони уклали договір позики грошових коштів, згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 30000 грн. на строк до 20.12.2015 року. Вказаний договір підписаний сторонами .

27.01.2017 року сторонами укладено додатково угоду, згідно якої вони домовилися змінити та доповнити договір від 07.07.2014 року, а саме в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 належну їй на підставі договору купівлі-продажу двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Позика вважається повернутою після передачі у власність ОСОБА_1 квартири.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Чинним законодавством України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Цивільний кодекс України передбачає, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом, за домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим законодавством, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а сам правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Недодержання сторонами правочину вимоги закону про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, тягне за собою визнання такого правочину нікчемним.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх вимог.

Крім того , суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що в судовому засіданні встановлено, що між сторонами спору не існує, доказів , що відповідачем порушені або не визнані права позивача не надано, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 11 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 червня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко