Справа № 720/252/19
Провадження № 2/720/317/19
14 травня 2019 року Новоселицький районний суд Чернівецької області
в складі: головуючого судді Ляху Г.О.
з участю секретаря Скриндіца С.М.
представника позивача Вівчара А.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Черленівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про визнання особи такою, що втратила частку в колишньому колгоспному дворі та визнання права власності на спадкове майно, -
В лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила частку в колишньому колгоспному дворі та визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що з 01 липня 1990 року по 15 квітня 1991 року у домоволодінні по АДРЕСА_1 були зареєстровані 4 осіб. В той же час, ОСОБА_2 в 1989 році вибула з вказаного господарства в м. Чернівці, де народила дитину, залишаючись формально бути зареєстрованою у домоволодінні. Оскільки, протягом трьох років вона не приймала участь у веденні господарства колгоспного двору, то вона втратила частку в майні колгоспного двору та її доля перейшла до інших членів домоволодіння, які залишилися там проживати. Таким чином, члени колгоспного двору, які залишились проживати у домоволодінні мали право по 1/3 частці господарства. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частку домоволодіння. Спадщину після її смерті вона прийняла своєчасно як спадкоємець за законом 1 черги. Окрім неї, спадщину більше ніхто не прийняв. Однак зважаючи на те, що спадкодавець не отримала при житті свідоцтво про право власності на нерухоме майно, вона не може оформити на себе право власності на спадщину. Просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила частку в колишньому колгоспному дворі та визнати за нею право власності на 1/3 частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги.
Відповідачі, у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надали, а також в судове засідання не з`явилися та не повідомили суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до виписки з погосподарської книги та довідки Черленівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області № 827 від 09 липня 2019 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали четверо осіб, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ..
Позивачем будь-яких доказів на спростування даної інформації, яка міститься в погосподарській книзі сільської ради та вказаній довідці не надано, доказів того, що ОСОБА_2 у вказані роки, а також після цього, вибула з вказаного господарства в матеріалах справи відсутні, в той час коли у погосподарській книзі зазначено, що станом на 1990-1991 роки ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала по вказаній адресі.
Слід зазначити, що станом на 1990-1991 роки порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу N 56 від 1З грудня 1995 року.
Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.
Вказаною інструкцією обов`язковою була реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані:
- документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги;
- виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.
Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.
Домоволодіння побудовано до 1983 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстроване в Черленівський сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння.
Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що домоволодіння побудоване відповідно до діючого на час його будівництва законодавства, належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування і належало зареєстрованим та проживаючим в ньому станом на 1990-1991 роки особам на праві спільної сумісної власності, як членам колгоспного двору, тобто кожному по 1/4 частці домоволодіння.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у відповідній редакції) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УPCP розмір часток усіх членів колгоспного двору становив по 1/4 частині.
Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.
У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Указані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Разом з тим, колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з введенням у дію Закону України «Про власність».
Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні.
Статтею 126 ЦК Української РСР передбачалося, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не вибула з господарства станом на 15 квітня 1991 року, тобто на момент припинення колгоспного двору проживала у спірному майні, а отже, не втратила права на частку у майні.
Також суд не бере до уваги доводи про те, що до правовідносин сторін підлягають застосуванню вимоги закону про позовну давність на витребування частки майна колгоспного двору, яка пропущена відповідачем та є підставою для визнання останньої таким, що втратила право на частку в майні з цих підстав.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.
Отже, вимоги закону про позовну давність регулюють правовідносини щодо захисту порушеного права при зверненні до суду з позовом.
Разом з тим, частка у майні колгоспного двору належить відповідачу у силу закону, а будь-яких доказів того, що вона вибула з колгоспного двору до припинення його існування та не витребувала свою частку в матеріалах справи відсутні.
За вказаних обставин, суд вважає безпідставними позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила частку в колишньому колгоспному дворі, у зв`язку із чим в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Таким чином, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивача ОСОБА_3 відкрилася спадщина на 1/4 частку вказаного домоволодіння, оскільки кожному з членів колгоспного двору належала по 1/4 частці даного господарства.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкодавець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Позивач своєчасно прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 як спадкоємець за законом 1 черги, оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Черленівської сільської ради Новоселицького району № 109 від 05 липня 2018 року.
Однак, у зв`язку із смертю спадкодавця та відсутністю за нею правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння.
Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за законом 1 черги після смерті ОСОБА_3 та своєчасно прийняла спадщину, з матеріалів спадкової справи вбачається, що інші спадкоємці у шестимісячний строк не звертались до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, то суд вважає, що за позивачем слід визначити право власності на 1/4 частку вказаного домоволодіння в порядку спадкування.
На підставі ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР, ст.ст. 328, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, -
Позов задовольнити частково.
Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/4 частку домоволодіння, яке розташовано по АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літера «А», літньої кухні літера «Б», літньої кухні літера «В», сараю літера «Г», вбиральні літера «Д», колодязя № 1, огорожі № 2-4, в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_3 .
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідачі можуть подати до Новоселицького райсуду заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя: Ляху Г.О.