Провадження № 2/369/761/19
22.04.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.
за участі секретаря Середенко Б.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віти Володимирівни, приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Олега Івановича про визнання недійсною довіреності, договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -
У грудні 2017 року позивач через представника звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що 05.09.2017 року з її володіння незаконно вибула належна їй на праві власності земельна ділянка площею 0,1049 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташована на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області.
До матеріалів справи позивачем були долучені копія державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 28.12.2012 року та витяг з Реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №45737600 від 16.10.2015 року, відповідно до яких право власності на земельну ділянку площею 0,0828 га, кадастровий номер НОМЕР_3 , що розташована на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області зареєстровано за позивачем.
Тому позивач просила суд: визнати недійсним довіреність на ім`я ОСОБА_3 від 19.05.2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О.І. в реєстрі за №128, договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., зареєстрований за №1116 від 05.09.2017 року; витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Представник позивача подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовольнити.
Відповідачі були повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.
Відповідач в справі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. подала до суду відзив, в якому зазначила, що посвідчувала договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.09.2017 року, стороною в якому від імені продавця ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 19.05.2017 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І., діяв ОСОБА_3 . При посвідченні договору купівлі-продажу земельної ділянки, сумнівів щодо дійсності поданих ОСОБА_3 документів не виникло. А тому відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. вважає, що діяла у спосіб, визначений законом.
Також до суду поступив відзив на позовну заяву ОСОБА_3 , який зазначив, що йому нічого не відомо про видачу довіреності позивачем на його ім`я. Приблизно в осені 2018 року невідома особа запропонувала йому заробити гроші підписавши деякі папери замість особи, яка не з`явилась. Погодившись на пропозицію, він, перебуваючи у нотаріуса підписав якісь папери, які це були папери не читав.
Від інших відповідачів відзивів до суду не поступило.
Відповідно до ухвали від 22.04.2019 року судом було прийнято рішення про заочний розгляд справи.
Суд, всебічно та повно розглянувши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_6 , виданого на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації №3581 від 20.12.2012 року ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку площею 0,1049 га, для індивідуального садівництва, кадастровий № НОМЕР_1 , розташованої на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району Київської області.
09 жовтня 2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про реєстрацію права власності позивача на вказану земельну ділянку та отримано витяг - індексний номер 45737600 від 16.10.2015 року, відповідно до якого позивач є власником земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. за реєстровим №1116, було продано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , земельну ділянку площею 0,1049 га, що знаходиться на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району Київської області кадастровий № НОМЕР_1 . Від імені продавця в даному договорі купівлі-продажу земельної ділянки на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №128 від 19.05.2017 року, діяв ОСОБА_3 .
Відповідно до інформаційної довідки №106033671 від 04.12.2017 року право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,1049 га, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 . Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, серія та номер 1116, виданий 05.09.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В.
Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позивач не мала волевиявлення на продаж земельної ділянки, вона не підписувала довіреність від 19.05.2017 року, та не уповноважувала будь-кого на вчинення правочину купівлі-продажу належної їй земельної ділянки, таким чином довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О.І. 19.05.2017 року та зареєстрована в реєстрі під №128 є недійсною, так само є недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. та зареєстрований в реєстрі за №1116, від імені продавця в якому на підставі довіреності від 19.05.2017 року, зареєстрованій в реєстрі за №128, діяв ОСОБА_3 , оскільки відповідно до ст.203 ЦК України, не було волевиявлення учасника на вчинення правочину.
У ході розгляду справи, на підставі доказів судом встановлено, що оспорюваний правочин укладено без волевиявлення позивача.
Стаття 321 ЦК України передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до статті 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до п.3 ч.1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.
Враховуючи, що Висновком експерта №8-4/781 від 02.04.2018 року, складеного за результатами судової почеркознавчої експертизи в раках кримінального провадження, встановлено, що підпис від імені Позивача в довіреності від 19.05.2017, посвідченій приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щуром О.І. в реєстрі за №128, якою уповноважено ОСОБА_3 розпоряджатися земельною ділянкою на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_4 , виконаний не позивачем, а іншою особою, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.09.2017 року підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент вчинення дії позивач не могла проявити волю, в силу того, що такий правочин відбувався без її участі, та без участі уповноваженого нею представника.
Таким чином, виходячи з вимог, передбачених ст..ст. 215, 388 ЦК України, достатньо визнання недійсним лише першого правочину, на підставі якого було відчужено майно на користь іншої особи, при цьому подальше визнання наступних правочинів, на підставі яких відчужується нерухомість - акти цивільного законодавства не вимагають, і в такому випадку позивач має право пред`явити вендикаційний позов до особи, яка востаннє набула за правочином право власності на нерухомість, в даному випадку до відповідача, на підставі п.3 ч.1 статті 388 ЦК України.
Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України, який в п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6листопада 2009 року за №9 роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини 1 статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
З огляду на наведене, враховуючи матеріали справи в їх сукупності, загальні засади цивільного законодавства, а саме справедливість та розумність суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст. ст. 4, 10,13, 19, 81, 247,258,263, 265, 280 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 321, 388 ЦК України суд, -
Визнати недійсною довіреність від 19.05.2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур О.І та зареєстровану за №1128, якою уповноважено ОСОБА_3 розпоряджатися земельною ділянкою на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_4 .
Визнати недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.09.2017 року, яка знаходиться на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. та зареєстрований за №1116.
Витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1049 га, розташовану на території Чабанівської селищної ради, Києво-Святошинського району, Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2019 року

Суддя Н.С. Пінкевич