Дата документу 26.02.2019 Справа № 331/5519/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/5519/18 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/1196/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми завдатку за нікчемним договором,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми завдатку за нікчемним договором, в якому просила стягнути на її користь з відповідача грошові кошти, передані йому в якості завдатку в розмірі 30 000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що 21 вересня 2018 року між нею та відповідачем було досягнуто домовленості про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 за 155000 грн. За пропозицією продавця вона передала йому завдаток у розмірі 30000 грн. у рахунок оплати за договором купівлі - продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, продавцем на підтвердження отримання завдатку було складено договір про завдаток від 21.09.2018 року.

Після того як відповідач почав ухилятись від укладення договору, дізналась, що договір про завдаток є нікчемним за формою та не відповідає типовим умовам договору, а також що відповідач передумав продавати їй квартиру та відмовився повернути передані йому гроші.

Вважала, що оскільки договір купівлі-продажу квартири в установленому законом порядку між сторонами не укладено, передана відповідачу сума у розмірі 30000 грн. є авансом, який підлягає поверненню у цьому ж розмірі.

ОСОБА_5 подала заяву про забезпечення позову, в якій зазначила, що на час подання позову квартира продана іншій особі, відповідач за даною адресою не проживає, у зв'язку з чим вона позбавлена можливості знайти відповідача та захистити свої права.

На підставі зазначеного просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_6

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року відмовлено в забезпеченні позову.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою судді, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є вимога про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів, будинок, на який просить позивач накласти арешт, належить ОСОБА_6, спір між якою та позивачем відсутній.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пункт 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначає, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до п. 4 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За приписами ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути спів мірними із заявленими позивачем вимогами.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

У практиці ЄСПЛ, в тому числі у справах: «Стретч проти Сполученого Королівства», «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року, визначені критерії, які слід оцінювати про сумісність заходів втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми завдатку за нікчемним договором.

Квартира АДРЕСА_2, на яку ОСОБА_3 просила накласти арешт в забезпечення вказаного позову, належить на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2018 року (а.с.17).

Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Правова природа арешту майна, вчиненого у зв'язку із провадженням по цивільній справі, полягає в обмеженні права відповідача розпорядження ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, укладення інших правочинів).

Оскільки вищезазначене нерухоме майно не є власністю відповідача, позовні вимоги до ОСОБА_6 позивачем не заявлялись, застосування обраного позивачем заходу забезпечення позову не буде відповідати визначеній законодавцем меті.

Окрім того, накладення арешту на нерухоме майно, належне особі, яка не є відповідачем у справі, не може бути визнаний таким видом забезпечення позову, що відповідає позовним вимогам про стягнення з відповідача грошових коштів.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Доводи апеляційної скарги про порушення строків розгляду заяви про забезпечення позову є безпідставними, оскільки датована 11 січня 2019 року (п'ятниця) заява ОСОБА_3 про забезпечення позову була розглянута судом першої інстанції на наступний робочій день - 14 січня 2019 року (понеділок).

Посилання на незалучення до розгляду справи в якості третьої особи ОСОБА_6 не спростовують висновків суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 січня 2019 року про відмову в забезпеченні позову у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: