ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/9532/17 Номер провадження 22-ц/814/1278/19Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д.Д. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Лобова О.А., Триголова В.М.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України про стягнення шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України про стягнення шкоди, посилаючись на те, що її син - ОСОБА_2 відбував покарання в Полтавській виправній колонії №64. 28 серпня 2017 року їй зателефонував син та повідомив про те, що у нього вимагають 46 000 грн і запевнив, що якщо він не поверне кошти - його вб`ють. У той же день, ОСОБА_2 повідомив їй про те, що його сильно побили. Наступного дня вона звернулась до заступника начальника виправної колонії, який їй повідомив про те, що ОСОБА_2 покладуть до медичної частини для лікування від наркотичної залежності та адміністрація колонії проведе розслідування з питання вимагання коштів. Близько 19:00 вона знову зателефонувала заступнику начальника ОСОБА_3 , який їй повідомив, що її син помер від серцевого нападу. Вважає, що її сина вбили.

На її переконання, неправомірною бездіяльністю держави в особі Державної кримінально-виконавчої служби України, яка не забезпечила безпеку її сина, допустивши його вбивство, їй було завдано матеріальну шкоду в сумі 11268 грн., витрачених на поховання сина та моральну шкоду, спричинену моральними та фізичними стражданнями, які призвели до негативих змін у її житті.

Просила стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України матеріальну шкоду в сумі 11268 грн. та моральну шкоду, заподіяну бездіяльністю, що полягає у незабезпеченні життя та здоров`я ОСОБА_2 в сумі 3000000 грн. шляхом стягнення відповідної суми з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України про стягнення шкоди залишено без задоволення.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не було надано і матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт вчинення відповідачами протиправних дій або бездіяльності, а також наявність причинного зв`язку між такими діями/бездіяльністю і наслідками у виді смерті ОСОБА_2 .

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на те, що відповідач не відреагував на її звернення про небезпеку для її сина, не вжив необхідних заходів для захисту життя засудженого, вважає, що її син помер від травм завданих йому під час перебування під вартою. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідачі будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштових відправлень, до суду не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано і матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт вчинення відповідачами протиправних дій або бездіяльності, а також наявність причинного зв`язку між такими діями/бездіяльністю і наслідками у виді смерті ОСОБА_2 .

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

У ст.ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 повторно виданого Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області.

ОСОБА_2 відбував покарання в Полтавській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Полтавській області (№64).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого Подільським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Згідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до довідки про причину смерті №1053 від 30 серпня 2017 смерть ОСОБА_2 настала внаслідок тупої травми тулубу з переломом кісток скелету та розривів внутрішніх органів.

Постановою від 13 листопада 2017 року старшим слідчим СВ УДКВСУ ПМСУ з питань виконання кримінальних покарань та пробації М.Ю. залучено ОСОБА_1 потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001104 від 30 серпня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактом смерті громадянина ОСОБА_2

Як вбачається з висновку за фактом смерті від хвороби засудженого ПВК (№64) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , смерть засудженого ОСОБА_2 настала в наслідок нещасного випадку. Подальшу перевірку за фактом смерті засудженого ОСОБА_2 припинено. Під час перевірки встановлено, що 29 серпня 2017 року близько 15 год. 40 хв. засуджений відділення СПС № 9 ОСОБА_2 , 1989 року народження, звернувся на прийом до медичної частини установи зі скаргами на періодичну нудоту, головний біль та загальну слабкість. Бува оглянутий черговим лікарем медичної частини установи ст. лейтенантом Оленичем П.П. та начальником медичної частини установи капітаном Гриценко Т.В. Під час тілесного огляду відмічається гематома шкіри в ділянці правого плеча з переходом на праву лопатку, інших видимих тілесних ушкоджень не відмічається. Зі слів засудженого, 28 серпня 2017 року близько 14 год., перебуваючи у відділенні СПС № 9 біля свого спального місця з власної необачності підсковзнувся та упав, вдарившись об металеве бильце ліжка правим плечем, внаслідок чого і отримав гематому. Встановлено попередній діагноз: хронічний персистуючий гепатит в стадії загострення. Хронічний холецистит в стадії загострення. Призначена симптоматична та загальнозміцнююча терапія. Близько 17 год. 15 хв. стан засудженого раптово погіршився, з`явилися скарги на головний біль, запаморочення, відмічалася блідість шкірних покривів. Негайно були розпочаті невідкладні реанімаційні заходи, штучна вентиляція легень, та непрямий масаж серця. В цей же час викликали швидку медичну допомогу. Близько 17 год. 45 хв. Проведені реанімаційні заходи не дали позитивного результату, була встановлена клінічна смерть засудженого.

Під час проведеної перевірки встановлено, що 28 серпня 2017 року близько 14 год. 00 хв., засуджений ОСОБА_2 знаходився на своєму спальному місці в спальному приміщенні відділення СПС № 9, з власної необачності встаючи зі свого ліжка підсковзнувся на мокрій підлозі та впав правою стороною на приліжкову тумбочку і правим плечем вдарився об металевий кут ліжка. Після падіння засуджений самостійно підвівся тримаючись за лівий бік. Оточуючі засуджені, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запитали його чи потрібна йому допомога на що він відповів, що не потрібна. Також факт падіння підтверджуєть засудженні: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 медичної установи засуджений в той день не звертався.

Дані обставини також зазначені в службовому розслідуванні про причини та обставини смерті засудженого ПВК (№64) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженому в.о. начальника Державної установи «Полтавська виправна колонія (364) підполковником внутрішньої служби Мальованим Д.А. 06 вересня 2017 року.

Проте у колегії суддів наявні обґрунтовані сумніви щодо належності перевірки проведеної Полтавською виправною колонією №64. Так, під час проведення перевірки не з`ясовано чи могло падіння при зазначених обставинах спричинити ушкодження, що призвели до смерть засудженого ОСОБА_2 Також ставляться під сумнів письмові пояснення засуджених наявні в матеріалах справи, оскільки зі стилістичного викладу інформації вони дублюють одне одного.

Крім того, як зазначається позивачем та згідно матеріалів справи не заперечувалося представниками колонії, вона зверталася до керівництва Полтавської виправної колонії №64, та повідомляла, що у її сина вимагають гроші та просила звернути увагу на стан його здоров`я. Дана обставина також підтверджується показами заступника начальника колонії ОСОБА_3 , який був допитаний судом першої інстанції в якості свідка.

Також слід звернути увагу на практику Європейського Суду з прав людини, оскільки Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Для України вона набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до п. 35-37 рішення Європейського Суду з прав людини від 03 жовтня 2013 року по справі «Юрій Ілларіонович Щокін проти України» перше речення статті 2 Конвенції зобов`язує Договірні держави не тільки утримуватись від «умисного» позбавлення життя або позбавлення життя через «застосування сили», непропорційної до законних цілей, про які йдеться в підпунктах «а» і «с» другого пункту цього положення, але й вживати відповідних заходів для захисту життя тих, хто знаходиться під їх юрисдикцією (див., зокрема, рішення у справах «L. C. B. проти Сполученого Королівства» (L.C.B. с. Royaume-Uni), від 9 червня 1998 року, пункт 36, Recueil des arrets et decisions 1998-III, та «Кінан проти Сполученого Королівства» (Keenan v. the United Kingdom), від 3 квітня 2002 року, заява № 27229/95, пункт 89, ЄСПЛ 2001-III).

Зобов`язання Договірних держав набирають особливого значення щодо осіб, які перебувають під вартою, оскільки останні повністю перебувають під контролем державних органів: з огляду на їх вразливе становище державні органи мають обов`язок їх захищати. На підставі статей 2 та 3 Конвенції Суд дійшов висновку, що на державу покладено обов`язок надавати переконливі пояснення щодо походження тілесних ушкоджень, завданих під час позбавлення свободи, і цей обов`язок є особливо суворим, коли особа помирає (див., наприклад, рішення у справах «Селмуні проти Франції» (Selmouni c. France) [ВП], № 25803/94, пункт 87, ЄСПЛ 1999?V, «Салман проти Туреччини» (Salman c. Turquie) [ВП], № 21986/93, пункт 99, ЄСПЛ 2000-VII, «Алборео проти Франції» (Alboreo c. France), № 51019/08, пункт 90, від 20 жовтня 2011 року, та «Кетреб проти Франції» (Ketreb c. France), № 38447/09, пункт 73, від 19 липня 2012 року).

За загальним правилом лише той факт, що особа померла за підозрілих обставин під час тримання її під вартою, має служити підставою для з`ясування, чи виконала держава свій обов`язок із забезпечення захисту права цієї особи на життя (див. рішення у справах «Слімані проти Франції» (Slimani v. France), № 57671/00, пункт 27, ЄСПЛ 2004-IX (витяги), та «Таї проти Франції» (Tais c. France), № 39922/03, пункт 83, від 1 червня 2006 року).

У п. 47 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Сергій Смірнов проти України» зазначено: стаття 3 накладає на державу обов`язок щодо захисту фізичного добробуту осіб, шляхом, зокрема, забезпечення їм необхідної медичної допомоги (див. Blokhin v. Russia [GC], № 47152/06, § 136, 23 березня 2016). У цьому зв`язку «належність» медичної допомоги залишається найскладнішим для визначення елементом. Суд повторює, що сам факт того, що позбавлену волі особу обстежив лікар та призначив конкретне лікування, не може автоматично призвести до висновку, що отримана медична допомога була належною. Органи влади повинні також забезпечити ведення всеохоплюючого реєстру стосовно стана здоров`я затриманого та його лікування під вартою, забезпечити швидку та точну діагностику та догляд, і, якщо хвороба робить це необхідним, щоб нагляд був регулярним та систематичним, і щоб до нього входила всеосяжна терапевтична стратегія, направлена на належне лікування проблем зі здоров`ям затриманого або запобігання їх погіршенню, а не лікування симптомів. Органи влади також повинні продемонструвати створення необхідних умов для того, щоб призначене лікування фактично здійснювалося. Крім того, лікування, яке забезпечується у тюремних закладах, має бути доречним, тобто на рівні, порівнянному з рівнем, який державні органи влади забезпечують для лікування населення в цілому. Однак це не означає, що кожному затриманому має бути гарантований той же рівень лікування, який є доступним у найкращих закладах охорони здоров`я за межами в`язниці (там же, § 137).

Згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України)

Аналізуючи матеріали справи та практику ЄСПЛ, колегія суддів приходить до висновку, що Державною кримінально-виконавчою службою не було вжито відповідних заходів для захисту життя ОСОБА_2 , не забезпечено останньому необхідної медичної допомоги на рівні, порівнянному з рівнем, який державні органи влади забезпечують для лікування населення в цілому. Також суду не надано переконливі пояснення щодо походження тілесних ушкоджень засудженого, які б підтверджувалися належними доказами.

Згідно ст.1164 ЦК України у разі неусунення загрози життю, здоров`ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи заінтересована особа має право вимагати: вжиття невідкладних заходів щодо усунення загрози; відшкодування завданої шкоди; заборони діяльності, яка створює загрозу.

Стаття 1165 ЦК України шкода, завдана внаслідок неусунення загрози життю, здоров`ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи, відшкодовується відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно правової позиції викладеної у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Розглянувши матеріали справи колегія суддів прийшла до висновку, що втрата сина завдала значної моральної шкоди Скрипніченко С.В., яка полягає в її душевних стражданнях, з приводу передчасної смерті сина.

Враховуючи характер та обсяг страждань, не встановлення судом умислу, зі сторони працівників Державної кримінально-виконавчої служби, щодо спричинення смерті ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції вважає, що розмір завданої моральної шкоди становить 200 000 грн. 00 коп.

Також, слід звернути увагу, що відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно копії квитанції серії ААВ №305646 від 30 серпня 2017 року позивачем було понесено витрати на поховання у розмірі 11268 грн. 00 коп.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2019 року скасуванню.

Позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 11268 грн. 00 коп.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200000 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 11268 грн. 00 коп.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200000 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 24 травня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді О.А. Лобов

В.М. Триголов