ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/409/19 Номер провадження 22-ц/814/2083/19Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 05 червня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 11:32:35 год. по 11:33:53 год., дата виготовлення повного тексту судового рішення - 07 червня 2019 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 , треті особи - Київська районна в м.Полтаві рада, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, про визнання права власності на житловий будинок як окремий об`єкт нерухомого майна та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок з погосподарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна з присвоєнням окремої адреси; визнати за нею право користування земельною ділянкою площею 208 м2, що розташована за цією ж адресою, відповідно до кадастрового плану земельної ділянки .

Заявлені вимоги мотивувала тим, що рішенням Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» виділено як самостійний об`єкт права власності та визнано право власності на окремий об`єкт, що належить позивачу та її сину ОСОБА_6 , а також ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є попередніми власниками 2/5 частини цього житлового будинку. Позивач та її син ОСОБА_6 рішення у встановленому порядку не зареєстрували. В подальшому при зверненні до Київської районної у м.Полтаві ради із заявою про надання нової адреси частині домоволодіння, яка перебуває у власності позивача, їй було роз`яснено про необхідність надання копій правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомості як окремий об`єкт нерухомого майна.

Оскільки позивач таких документів не має, вона звернулась до суду з позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зокрема вказується, що між сторонами не можливо досягти домовленості про поділ в натурі житлового будинку та земельної ділянки, оскільки будинок вже фактично поділений в натурі. У зв`язку з неможливістю зареєструвати право власності на свою частину будинку позивачка позбавлена інакше ніж у судовому порядку вирішити спір та захистити своє право власності.

Правом подачі відзиву інші учасник справи не скористалися.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 лютого 1998 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (син позивачки), успадкували в рівних частинах 3/10 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 16.02.1998 року ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частину в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу, яке складається з 3/10 частин житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Рішенням Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 22 червня 2006 року по справі № 2/190 виділено (поділено) у натурі, як самостійний об`єкт права власності, в два окремих об`єкти та визнано право власності на окремий об`єкт, належне ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і належне ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зазначене рішення у встановленому законом порядку не зареєстрували.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 липня 2018 року після померлого ОСОБА_6 , його мати ОСОБА_1 успадкувала 3/20 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в установленому законом порядку зареєстрували рішення третейського суду, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, де їх частка складає одиницю. Право власності між цими співвласниками визначене як приватна спільна сумісна.

Згідно договору купівлі - продажу від 05 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М., ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках передали, а відповідачі в рівних частках прийняли в особисту власність житловий будинок з належними службовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , і розташований на земельній ділянці, норма якої не визначена.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 є власниками кожен по 1/4 частині нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір щодо поділу майна, оскільки такий розподіл проведено згідно рішення Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз». При цьому, судом першої інстанції встановлено, що відповідачі не є співвласниками по відношенню до позивача спірного нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права користування земельною ділянкою, місцевий суд, керуючись ст..ст. 122, 123 Земельного Кодексу України, зазначив, що законодавством чітко визначено повноваження державних органів щодо надання громадянам у користування земельних ділянок, а отже суд не має відповідних повноважень щодо такого виділу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Одним із визначальних принципів цивільного законодавства є добросовісність кожного у здійснення своїх цивільних прав і виконанні обов`язків (ст.3 ЦК України).

Відповідно до положень ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно статті другої ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до статті 27 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст.15, ст.16, ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними або ж за рішенням суду. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Аналіз наведених норм закону у контексті заявлених позовних вимог і встановлених судом першої інстанції обставин, які визнаються учасниками справи, дає підстави для висновку про те, що у разі поділу нерухомого майна, яке перебуває у спільній частковій власності між його співвласниками на підставі рішення суду, виникають нові об`єкти нерухомого майна. Право власності на такі нові об`єкти нерухомого майна виникає у колишніх співвласників з моменту його державної реєстрації, при цьому рішення суду є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності за новим власником.

З матеріалів справи слідує, що як на правову підставу заявлених вимог ОСОБА_1 посилалася на ст.392 ЦК України і стверджувала, що вона своєчасно не зареєструвала право власності на свою частину будинку на підставі рішення Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 22 червня 2006 року у справі №2/190, а зараз у неї таке рішення відсутнє і вона не взмозі пред`явити його державному реєстратору. При цьому, позивач, пославшись на відмову приватного нотаріуса Шимки О.М. і Всеукраїнської громадської організації «Український правовий союз» видати судове рішення, долучила до позову світлокопію зазначеного судового рішення (а.с.18-21).

На запит суду до матеріалів справи долучена належним чином завірена копія рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 22.06.2006 року у справі №2/190 (а.с.122).

Колишні співвласники садиби - відповідачі по справі, право власності ОСОБА_1 не оспорюють і не заперечують.

Лист Київської районної у м.Полтаві ради від 31 жовтня 2018 року не є відмовою державного реєстратора у проведенні дій з реєстрації права власності ОСОБА_1 на належну їй частину садиби (а.с.24).

Наведені обставини свідчать про відсутність юридичних фактів, з якими ст.392 ЦК України пов`язує можливість ухвалення судом рішення про визнання права власності особи на певне майно.

Позивачем відповідно до вимог ст.81 ЦПК України не доведено належними і допустимими доказами, що вона, діючи добросовісно, вчинила усі необхідні дії для державної реєстрації свого права власності на нерухоме майно на підставі рішення суду, проте їй було відмовлено

Також, позивачем не доведено вчинення перешкод з боку відповідачів у здійсненні нею права власності або оспорювання відповідачами її права власності щодо нерухомого майна.

Щодо позовних вимог про визнання права користування земельною ділянкою, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у цій частині, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідного органу місцевого самоврядування з проханням виділити їй у користування земельну ділянку.

Окрім того, згідно ст.120, ст.125 ЗК України, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, виникнення права користування земельною ділянкою ставиться у залежність від наявності права власності на будинок, тобто є похідним.

Перевіривши наявні у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Інші доводи апеляційної скарги, зважаючи на предмет спору, не мають істотного значення та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі також відсутні посилання на нові суттєві обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 07.10.2019 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов