Ухвала

04 червня 2019 року

м. Київ

справа № 641/794/18

провадження № 61-8808ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Фасулакі Павлом Євгеновичем, на постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ? Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , частина якої належить ОСОБА_2 та на 1/4 частини даної квартири, частина якої належить ОСОБА_3

Позовні вимоги мотивовано тим, що станом на кінець вересня 2001 року ОСОБА_1 була єдиним власником всієї однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі довідки від 12 грудня 1994 року ЖБК «Новосел» міста Харкова, зареєстрованої в Харківському міському бюро технічної інвентаризації

19 грудня 1994 року за № 56995, технічного паспорта на зазначену квартиру.

26 вересня 2001 року ОСОБА_1 уклала договір дарування № 1-3746, який посвідчений приватним нотаріусом Бесіда Т. Д., за яким «подарувала» кожному ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/4 квартири АДРЕСА_1 . Як стало відомо позивачу, відповідачі майже відразу зареєстрували своє право власності на зазначені частки в спірній квартирі та зареєструвались за даною адресою, однак фактично там не проживали.

26 липня 2016 року ОСОБА_1 уклала договір довічного утримання із ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевель Д. С. за № 975, з метою забезпечити себе на останок років життя в необхідному обсязі належними умовами існування, матеріальною підтримкою, доглядом та можливістю сплати за комунальні послуги.

На день подання позову, право власності на 1/2 частини спірної квартири

№ АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , як набувачу за договором довічного утримання № 975, а по 1/4 частини відповідно «формально» належать відповідачам. Станом на день звернення до суду, у зазначеній квартирі зареєстрована тільки позивач. Місце проживання відповідачів ОСОБА_1 не відомо. Відповідачі у спірній квартирі були зареєстровані недовго, зареєструвались майже відразу після підписання договору дарування

26 вересня 2001 року та знялись з реєстрації в кінці 2001 у зв`язку з від`їздом до Німеччини. З початку 2002 року відповідачі жодного разу не з`являлись у спірній квартирі та не здійснювали догляду за своєю власністю, не проводили поточного ремонту квартири, не приймали фінансової участі у проведенні побутового ремонту, заміни сантехніки та інше, ніяких відносин з позивачем не підтримують. З 1994 року по липень 2016 року позивач сама і за свій рахунок несе повний тягар витрат з утримання та експлуатації всієї спірної квартири. З липня 2016 року тягар сплати за зазначені вище комунальні послуги несе набувач за договором довічного утримання ОСОБА_4 .

Позивач добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується усією спірною квартирою, повністю сплачує усі комунальні послуги, доглядає за нею та утримує її, постійно робить поточний ремонт, оскільки завжди проживала в ній та створювала належні побутові умови. Відчуження позивачем шляхом дарування по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1 на користь відповідачів було суто формальним, з мотивів допомогти доньці та її чоловіку (зятю позивача) у реалізації можливості виїзду за кордон до Німеччини, сприянню реалізації їх прагнень на майбутнє подружнє життя у достатку за кордоном, адже за умовами отримання візи до Німеччини необхідна була наявність у власності у відповідачів нерухомого майна приватного житлового фонду.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від

26 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від

26 грудня 2018 року залишено без змін.

26 квітня 2019 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку звернулася ОСОБА_1 із касаційною скаргою, подану адвокатом

Фасулакі П. Є., в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року та повернути справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в іншому складі суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме ? самостійно визначити розмір судового збору за подання касаційної скарги щодо вимог майнового характеру, підтвердивши його розмір належними доказами (зокрема, позовна заява з визначеною ціною позову станом на день її подання, експертний висновок) тасплатити його у розмірі 200 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви з урахуванням вартості спірного майна та з урахуванням уже сплаченого судового збору.

У травні 2019 року представником ОСОБА_1 ? адвокатом Фасулакі П. Є. надіслано на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 16 травня

2019 року оригінал квитанції про доплату судового збору та звіт про оцінку майна від 28 травня 2019 року.

Відповідно до звіту про оцінку майна, ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 31,4 кв.м. складає 188 719,40 грн: ринкова вартість 1/2 частини об`єкта (власник - ОСОБА_1 ) складає 94 359,70 грн; ринкова вартість 1/4 частини об`єкта (власник - ОСОБА_2 ) складає

47 179,85 грн; ринкова вартість 1/4 частини об`єкта (власник - ОСОБА_3 ) складає 47 179,85 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року справу

№ 641/794/18 призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 641/794/18 є визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , частина якої належить ОСОБА_2

(ринкова вартість складає 47 179,85 грн), та на 1/4 частини даної квартири, частина якої належить ОСОБА_3 (ринкова вартість складає 47 179,85 грн).

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Фасулакі П. Є., на постанову Харківського апеляційного суду від

19 березня 2019 року слід відмовити, з підстав, встановлених пунктом

1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Враховуючи те, що справа в силу вимог закону є малозначною, клопотання ОСОБА_1 , подане адвокатом Фасулакі П. Є., про поновлення строку на касаційне судового рішення, Верховним Судом не розглядається.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Фасулакі Павлом Євгеновичем, на постанову Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ? Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило