05 червня 2019 року м. Чернівці
Окрема думка судді І.Н. Лисака
при розгляді апеляційної скарги Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області у складі судді Телешмана О. В. від 11 березня 2019 року в справі за позовом Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за навчання.
За наслідками апеляційного розгляду справи апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова задоволено.
Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 11 березня 2019 року скасовано.

Позов Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за навчання задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова грошові кошти у розмірі 5 195 (п`ять тисяч сто дев`яносто п`ять) гривень 62 копійки у рахунок відшкодування витрат за період навчання, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Про те, вважаю, що рішення суду першої інстанції було ухвалено з дотриманням вимог ст.263 ЦПК України.

Так, згідно частин 1, 2, 4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Предметом спору у цій справі було стягнення за неналежне виконання стороною зобов`язань за договором про навчання № 3722л, за пунктом 1 якого позивач взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання ОСОБА_1 на визначених сторонами умовах, а ОСОБА_2 як замовник зобов`язалася своєчасно вносити плату за отриману освітню послугу в розмірах та у строки, що встановлені цим договором.

06 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та позивачем було підписано Додаткову угоду до договору про навчання №3722л від 17 липня 2013 року, відповідно до пункту 4.3 якої замовник вносить плату готівкою що семестру (до 1 серпня та до 1 лютого) за навчання на наступному курсі в розмірі 11 575 грн.

Відповідачем ОСОБА_1 за отримання освітніх послуг було лише частково внесено оплату у сумі 6 945 грн, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 5196,62 грн, яка складається з основної суми боргу в розмірі 4 630 грн, інфляційних втрат в розмірі 416,70 грн, 3% річних в розмірі 148,92 грн.

Вважаю, що суд першої інстанції під час розгляду справи дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 не була замовником та стороною за договором № 3722л про навчання від 17 липня 2013 року, який укладений між позивачем та ОСОБА_2 , та не мала повноважень на укладення та підписання 6 листопада 2016 року Додаткової угоди до договору про навчання №3722л від 17.07.2013 року, тому вона не має виконувати зобов`язання замовника за даним договором, відповідно, не має відповідати за даним позовом.

Так, відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Суд першої інстанції правильно вважав, що відповідач ОСОБА_1 є неналежним відповідачем в даній справі, оскільки між позивачем та відповідачем склалися правовідносини як між навчальним закладом та абітурієнтом, а не як між виконавцем та замовником по здійсненню навчання (наданню освітніх послуг). Тобто, з договору № 3722л про навчання від 17 липня 2013 року вбачається, що відповідач в даній справі не була стороною даного договору, а мала лише права щодо кредитора позивача, тобто вказаний вище договір не створив жодних обов`язків для відповідача, яка по відношенню до сторін даного договору є третьою особою.

Крім того, основний договір не містить відомостей про те, що він був укладений ОСОБА_1 , а лише підписаний від її імені законним представником ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки основний договір укладений в письмовій формі, то заміна сторони у зобов`язанні була би належною за умови укладення додаткової угоди про це в письмовому виді за участі як сторони, яка замінюється у зобов`язані, так й сторони, яка її замінює, тобто трьох сторонньої угоди.

За таких обставин суд апеляційної інстанції мав підстави для залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Суддя І.Н. Лисак

05.06.19