РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1937/19

пр. № 2-о/759/222/19

18 лютого 2019 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді: Т.О. Величко

при секретарі судових засідань: А.В. Забелі

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві залі цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення обмежувальних приписів стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд,-

В С Т А Н О В И В

У січні 2019 року до суду надійшла заява в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення обмежувальних приписів стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Як вбачається зі змісту заяви, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 19.02.2005 по 22.10.2012. Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2012 шлюб між нами, зареєстрований 19.02.2005 у відділі РАЦС Ніжинського МУЮ Чернігівської області, актовий запис за № 48, розірвано.

Від шлюбу вони мають малолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, який є дитиною-інвалідом. Дитині встановлено діагноз: органічне ураження ЦНС та головного мозку, системне порушення пізнавальної діяльності та комунікативних функцій, порушення розумового розвитку у формі легкої розумової відсталості, атиповий аутизм, когнітивна недостатність, двостороння пірамідна недостатність, синдром гіперактивної дитини, рання недиференційована епілептична енцефалопатія з когнітивною дезінтеграцією та розладами аутистичного спектру, недорозвиток мови І рівня.

Розпорядженням Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.11.2012 № 662 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., з матір'ю, ОСОБА_2 (ОСОБА_2).

Незважаючи не те, що після розлучення усі цивільно-правові відносини між позивачем і відповідачем вирішено судом, з 2012 року заінтересовані особи знущаються з позивача і, насамперед, хворої дитини. Позивач, як мати неповнолітньої дитини-інваліда, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, збереження психічного та фізичного здоров'я, вважає за необхідне звернутися до суду з цією заявою з огляду на наступне.

Заявник вказала, що основною причиною звернення за захистом прав дитинн до суду є повне нерозуміння заінтересованими особами стану здоров'я дитини, її потреб, що наразі шкодить здоров'ю дитини і завдає психологічних травм, що негативно позначається на поведінці і стані здоров'я дитини. Регламент спілкування осіб з дитиною визначено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2013. Регламент спілкування, визначений рішенням суду виконується, за виключенням, коли дитина хворіє.

Однак, як вказує заявнк, дитина тяжко хворіє, фізично дуже ослаблена. Коли дитина хвора, вона не приводить ОСОБА_5 на зустріч, за що з/особи, які повідомляються про хворобу дитини, пишуть на неї скарги у всі інстанції і вимагають для неї кримінального покарання за невиконання рішення суду. Зазначене є підтвердженням того, що з/особи не розуміють потреб дитини і вимагають, аби дитина, у разі хвороби, замість турботи, спеціального догляду і лікування, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2013 передавалась їм для спілкування. Зокрема, 08.09.2018 (друга субота місяця) зустріч з/осіб з дитиною не відбулася через хворобу дитини. Однак з/особами за цим фактом було здійснено виклик поліції і написана заява за фактом невиконання рішення суду. Позивач була за цим фактом допитана у телефонному режимі слідчою Ніжинського відділу поліції. Аналогічна ситуація відбулася 13.10.2018.

Таким чином, у ситуації, коли дитина хворіє, з/особи дбають не про забезпечення найкращих інтересів дитини і надання медичної допомоги, а про факт виконання рішення суду. Відповідачі вимагають, аби дитину з температурою 38,5° С, блювотою зокрема, їм передавали для спілкування, яке, згідно численних медичних висновків, неможливе в силу захворювання. Такі дії спрямовані на завдання шкоди здоров'ю дитини.

Заявник, вказує, що 22.09.2018 року вона зібрала дитину і вони їхали на консультацію до лікаря. Аби уникнути будь-яких непорозумінь з з/особами, вона перед лікарнею о 10 годині вирішала їм показати, що дитина потребує медичного огляду, і відсутнє її ухилення від виконання рішення суду. На зустріч з дитиною приїхала лише одна із з/осіб, баба, ОСОБА_3. Позивач їй повідомила про хворобу. У подальшому з'ясувалося наступне, що ОСОБА_3, поїхала до Ніжинського дитячого будинку інтернату і викликала поліцію за встановленим нею фактом побиття позивачем дитини. Далі, з/особа, не повідомивши позивача, повезла дитину у поліцію, де дитина перебувала з нею, поки вона писала на позивача заяву. Тобто, будучи обізнаною про стан здоров'я дитини, про необхідність медичного огляду і подальшого лікування, з/особа повезла дитину не у лікарню, а у поліцію. З/особа безпідставно, будучи обізнаною про стан здоров'я дитини, про необхідність медичного огляду і подальшого лікування, звинуватила позивача у злочині, підтвердження якого вона поліції не надала. Також з/особа з поліції не поїхала до лікаря, аби він підтвердив факт нанесення дитині саме позивачем тілесних ушкоджень

Так, як вказує позивач, дитина, яка потребувала медичного огляду і лікування, без повідомлення позивача, вешталася з відповідачем до 14 години невідомо де (у тому числі у поліції). Дитина оглянута була лікарем о 12 годині дня. Де перебувала дитина до 14 години дня невідомо. До 14.30 дитина не отримувала належного лікування.

Після повернення позивачу дитини, вона була оглянута лікарем-травматологом і лікарем- педіатром, факт нанесення дитині тілесних ушкоджень не підтвердився.

Отже, як вказує позивач, з/особи, будучи обізнаними про хворобу дитини, вимагають, аби дитина у разі хвороби, замість лікування, передавалась їм для спілкування, яке, як встановлено численними медичними висновками, неможливе на вербальному рівні взагалі. Такі дії - це знущання з невиліковно хворої дитини і здійснення по відношенню до неї насильства. Протягом 7 років відповідачі систематично вчиняють у відношенні цієї дитини такі неправомірні дії, що свідчить про нерозуміння відповідачами потреб хворої дитини і повне ігнорування прав дитини на безпечне життя.

Крім того, позивач вказала, що 22.09.2018 о 13 годині, згідно рішення суду, дитина з/особами їй не була повернута. Ніяких ні повідомлень, ні телефонних дзвінків не надходило. Більш того, з/особи не відповідали на її смс і дзвінки стосовно стану дитини. У зв'язку з цим, о 13 годині 22 хвилини позивач викликала поліцію за фактом неповернення дитини. Поліція на виклик не приїхала. Лише о 13 годині 55 хвилин її чоловікові один з з/осіб надіслав смс, що позивач через 20 хвилин зможе забрати дитину. По телефону, що з дитиною, де вона, він відмовився пояснити (просто відключався). Позивачу сина повернули лише о 14 годині 07 хвилин, без надання будь-яких пояснень.

Також, вказала, що на її очах, у присутності свідка, коли після одного з побачень, ОСОБА_7 повертала їй сина, її дитину ледве не збила машина, яка їхала на великій швидкості по вулиці. Бо вона не розуміє правил дорожнього руху і виводять дитину на проїжджу частину.

Оскільки дитина перебуває на "Д" обліку у лікаря-психіатра, у 2015 році виникла необхідність обстеження дитини у профільній лікарні. Незважаючи на направлення лікаря- психіатра, ОСОБА_4 згоди на госпіталізацію дитини до лікарні не надав. Позивач тричі зверталася до Служби у справах дітей з проханням надати дозвіл на госпіталізацію дитини до лікарні. При цьому, батько дитини надав пояснення Службі у справах дітей Голосіївської РДА від 29.09.2015 про те, що він надасть згоду на госпіталізацію за першої потреби. Коли позивач звернулася до нього з таким проханням, він його просто проігнорував. Більш того, коли вже Служба у справах дітей винесла зазначене питання на розгляд Комісії з питань захисту дитини, відповідач (повідомлений належним чином) на засідання не з'явився і повідомив, що не вважає госпіталізацію доцільною. В кінцевому підсумку дозвіл на госпіталізацію дитини до лікарні 11.02.2016 надала Голосіївська РДА. З огляду на таку поведінку з/особи (це злочинні дії по відношенню до дитини), його зловживання батьківськими правами, повне нерозуміння потреб хворої дитини, їх син, незважаючи на загострення хвороби, на направлення лікаря, більше півроку не мав можливості пройти обстеження у профільній лікарні через те, що з/особа вирішив, що дитині це не потрібно. Такі дії з/особи вплинули на стан здоров'я дитини і на якість її життя; підтверджують факт чинення насильства по відношенню до дитини, а саме: перешкоджання у отриманні медичної допомоги.

Заявник вказує, що незважаючи на те, що дитині майже 13 років, дитина внаслідок хвороби психоемоційно нестабільна, тривожна, вразлива і через хворобу у дитини відсутнє сформоване відчуття родинних зв'язків. Як це не дивно звучить, але дитина не знає з/осіб і не розуміє, навіщо її тривожать; вона не здатна розрізняти людей, значущих для неї, та незнайомих.

Згідно доданих до заяви документів, спеціалісти, які працюють з дитиною, вказують про те, що у дитини мовлення не сформоване, активний словниковий запас відсутній, розуміння мовлення грубо порушено. Спостерігається грубе порушення комунікативної функції, що унеможливлює спілкування на вербальному рівні. Дитина не малює, не читає, не пише. Не використовує за призначенням навіть іграшки, не в змозі формувати ігрові навички. Також спеціалісти відмічають про емоційну нестабільність дитини. Зокрема, у випадку незрозумілої для дитини ситуації реагує неадекватно, аутоагресією та криками. На будь що нове та незнайоме (процедури, приміщення) реагує протестами.

Яким чином, у який спосіб відбувається спілкування з/осіб з дитиною, невідомо і незрозуміло. Більш того, вони воліють, аби ніхто не знав, де саме перебуває дитина у час, визначений для ніби-то "спілкування", що вони з нею роблять, чи забезпечені їй безпечні умови перебування, чи забезпечено догляд тощо. Разом з тим після побачень дитина знервована, збуджена, агресивна, що негативно впливає на стан її здоров'я і є протипоказаним, що зазначено лікарями у медичних довідках. Часто така агресивність виявляється в грі, часом спалахи гніву, плачу не мають видимої причини. І не можна збагнути, що дитину турбує.

Ознакою жорстокого поводження з дитиною є те, що позивачу дитину з/особи постійно повертають у брудному одязі, дитина неохайно одягнена, досить часто не зашнуровані черевики, верхній одяг одягнений аби як, не застебнені брюки. Від одягу йде неприємний запах. Неодноразово позивач вимушена була викликати невідкладну медичну допомогу, оскільки у дитини після виконання Регламенту 2013, починалася блювота. Це прояв зневаги з/осіб до інтересів, фізичних й емоційних потреб дитини.

Фактично, склалася ситуація, коли з/особи своїм "спілкуванням" завдають шкоди фізичному і психічному здоров'ю дитини. Поведінка характеризується грубістю, емоційною неврівноваженістю, нерозважливістю. Нецензурні слова, крик, бридкі звинувачення, наклепи, погрози чує хвора дитина, що спричиняє негативний вплив на психіку дитини.

Кілька років підряд з/осіб систематично вчиняють домашнє насильство не лише відносно дитини, а й усіх членів моєї сім'ї. Однак через повну бездіяльність служб у справах дітей, поліції з/особам все сходить з рук і з кожним роком дії стають все зухвалішими. Ознаками, що підтверджують вчинення з/особами домашнього насильства є те, що вони насильство здійснюють умисно впродовж 7 років, вони усвідомлюють характер вчинюваних дій (погрози, вимагання, шантаж, повідомлення неправдивих даних, образи), передбачають настання таких шкідливих наслідків, як заподіяння моральної шкоди, шкоди фізичному або психічному здоров'ю дитини, яка це чує. Своїми діями з/особи порушують права дитини.

Заявник вважає, що з урахуванням висновків спеціалістів щодо стану здоров'я дитини, які долучені до заяви, прихильності дитини до матері, ставлення матері до своїх батьківських обов'язків, інтереси дитини, увага матері до сина та її турбота, житлові умови, розвиток дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний чинники, з метою захисту дитини і збереження її здоров'я, я вважаю, що наявні всі підстави для обмеження права з/осіб у спілкуванні з дитиною.

З огляду на наведене, як вважає заявник, що зацікавлені особи створили своїми діями такі умови, що їхнє спілкування з дитиною не те, що не вписується у межі закону, а й призвело до настання таких шкідливих наслідків, як заподіяння моральної шкоди, шкоди фізичному та психічному здоров'ю дитини, що підтверджується медичними документами. Тому, з метою забезпечення неповноцінної в розумовому і фізичному відношенні дитини, повноцінного і достойного життя в умовах, які забезпечують її гідність, існує об'єктивна потреба обмежити спілкування зцікавлеемх осіб з дитиною. Це необхідно з метою недопущення погіршення психоемоційного стану дитини; забезпечення нормального розвитку дитини; вона має бути дистанційована від негативу, що пов'язаний з негідною поведінкою з/осіб по відношенню до неї. Неповноцінна дитина має право на особливе піклування. Якщо з/особи цього не спроможні зрозуміти і забезпечити ш, то вони мають бути усунені від будь-якого впливу на дитину і втручання у її життя.

Крім того, позивач вказує, що жорстоке ставлення до дитини і нехтування її інтересами можуть мати різні види і форми, але їх наслідками завжди є серйозний збиток для здоров'я, розвитку і соціалізації дитини, нерідко й загроза її життю чи навіть є причиною смерті.

Заявник вказує, що кілька років звертає увагу уповноважених органів, лікарів, що наслідками жорстокого і недбалого ставлення з/осіб до дитини є те, що у дитини після зустрічей з псується настрій, дитина збуджена, знервована, неодноразово була блювота, втрата сну, з'являється покрасніння обличчя, крововилив в очні яблука. Після подій 22.09.2018 у дитини була втрата свідомості, що зафіксовано лікарем (дитина лікувалася вдома). Дитина перебуває у стані глибокої загальмованості, зовнішньої байдужості. Все це окремо і в сукупності призводить до порушення фізичного і психічного розвитку, соматичних захворювань.

30.01.2019 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Величко Т.О.

31.01.2019 року Ухвалою судді відкрито провадження у справі.

В судове засідання заявник не з"явився про дату та час судового засдіання повідомлявся належним чином.

Заінтересовані особи в судове засідання не з"явились, про дату та час судових засідань повідомлявся належним чином, відзиву на заяву до суду не надходило.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Судом встановлено, що від спільного подружнього життя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 року, який проживає із заявницею ОСОБА_2

Заявниця вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчиняють психологічне, фізичне насильство проти неї та дитини. При цьому такі випадки насильства фізичного і психологічного відбуваються до тяжко хворої, фізично дуже ослабленої дитини-інваліда.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Обмежувальний припис застосовується виключно відносно кривдника, тобто особи, яка вчинила домашнє насильство.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

В свою чергу, Кодекс України «Про адміністративні правопорушення» відносить діяння щодо вчинення домашнього насильства до адміністративного правопорушення (проступку) (ст.1732 КУпАП).

Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини 3 статті 26 наведеного Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Наявність чи відсутність ризиків в поєднанні з доведеним фактом вчинення особою домашнього насильства є основною і фактично єдиною підставою для застосування чи не застосування обмежувального припису.

«Оцінка ризиків» та «наявність ризиків» - є основними обставинами, які повинні бути встановленні судом для ухвалення законного та обґрунтованого рішення в справах про видачу обмежувального припису.

Згідно пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, в заяві про видачу обмежувального припису, заявницею взагалі не зазначено та не вказано про існування будь-яких ризиків щодо факту, продовження чи вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 та ОСОБА_4, якщо таке мало місце.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено: обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Згідно із загальним принципом цивільного судочинства -кожна сторона повинна довст обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В даному випадку, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чітко визначає, що обставинами на підставі яких може бути виданий обмежувальний припис є: ризики продовження скоєння домашнього насильства; ризики повторного вчинення домашнього насильства; ризики настання тяжких або особливо тяжких наслідків; ризики смерті постраждалої особи.

В ході судового розгляду заяви, заявницею документально не підтверджені обставини, які свідчать про наявність вище перелічених ризиків.

Крім цього, заявниця, жодного допустимого та достовірного доказу вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домашнього насильства не надає.

Відсутній головний доказ для такої категорії справ - вирок чи постанова (рішення) суду, яке набрало законної сили про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинили домашнє насильство і їх вина в цьому доведена в ході судового провадження.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до роз'яснень, наведених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Будь яких інших письмових доказів, зокрема порушення кримінального провадження чи притягнення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності, заявницею суду не надано.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованими особами відносно заявниці та дитини, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд, приходить до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. ст. 350-5, 350-6 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_2, заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення обмежувальних приписів стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: