П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 червня2019 року м. Київ

Справа № 754/16184/16

Провадження: № 22-ц/824/5952/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Грегуля О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щадко Оксана Іларіївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про захист прав споживача та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в :

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.08.2005 року між ним та ВАТ Банк «Біг Енергія» був укладений кредитний договір, в забезпечення виконання якого, в цей же день був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

09.03.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки.

27.12.2013 року право вимоги за вказаним кредитним договором передано ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», яке у липні 2016 року передало право вимоги за цих договором ТОВ «Гровінг стейт», яке у свою чергу 21.07.2016 року передало право вимоги ОСОБА_4 7.09.2016 ОСОБА_4 зареєструвала право власності на спірну квартиру за собою, зв`язку з чим, іпотека припинена на підставі ст. 17 ЗУ «Про іпотеку». Оскільки основне зобов`язання за кредитним договором виконано у повному обсязі в рамках позасудового врегулювання шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, то будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. За таких підстав просив суд визнати виконавчий напис, вчинений ПН КМНО Щадко О.І., щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а тому за виконавчим написом, який, на його думку, є невиконаним, може бути проведене повторне стягнення. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником своїх зобов`язань є недійсними, а основне зобов`язання за кредитним договором припинено внаслідок його належного виконання згідно вимог чинного законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 360 ЦПК України інші учасники справи не скористались.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, ОСОБА_1 просив слухати справу у його відсутність, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені районним судом.

07.09.2005 року між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «Біг енергія» укладено кредитний договір № 11/01-09-2005 про надання споживчого кредиту (т.1, а.с.3-5,6).

В забезпечення виконання кредитного договору в цей же день сторони уклали нотаріально посвідчений договір іпотеки № 11/01-09-2005 предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (т.1, а.с.7-8).

В березні 2011 року приватним нотаріусом Щадко О.І. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на належну позивачу на праві власності квартиру в рахунок погашення кредитної заборгованості (т.1, а.с.9).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду за захистом своїх порушених прав, не визнаючи законність вчинення виконавчого напису.

Рішенням Деснянського районного суду від 30 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПН КМНО Щадко О.І., третя особа : ВАТ Банк «Біг енергія» про скасування виконавчого напису відмовлено (т.2, а.с.75-77,78-79)

Рішенням Шевченківського районного суду від 21 січня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПН КМНО Щадко О.І . , третя особа: ВАТ Банк «Біг енергія» про захист прав споживача, скасування виконавчого напису відмовлено (т.2, а.с.80-83).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року було задоволено позов ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року скасовано та ухваленонове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року скасовано рішення апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 15 червня 2016 року рішенням Апеляційного суду м.Києва заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВАТ Банк „БІГ Енергія" треті особи: ПН КМНО Щадко О .І., ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія", про захист прав споживача та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відмовлено (т.2, а.с. 84-86,87-90,91-94, 95-98).

На теперішній час власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2017 (т.1, а.с.132-133, 134,135), які притягнуті судом першої інстанції до участі у справі в якості третіх осіб ухвалою від 25.07.2017, яка занесена до журналу судового засідання (т.1, а.с.140).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що реальне виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки не є правовою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а є лише правовою підставою для припинення іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право і порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визнає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити(реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнання права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права і інтересів зазначені в статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу ( ст.ст.8,9 Конституції), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотеко держателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16, 21 вересня 2016 року у справі №6-1685цс16).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив із того, що норми ЗУ «Про іпотеку», на які посилається ОСОБА_1 , обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, регулюють, зокрема, підстави для припинення дії іпотеки та зобов`язання у зв`язку з його виконанням та способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, позасудового врегулювання питання в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання та недійсність наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання після його позасудового врегулювання.

Щодо правового регулювання та процесуального порядку вчинення нотаріусом виконавчого напису колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вимоги до змісту виконавчого напису закріплені у статті 89 Закону України «Про нотаріат».

Процедура вчинення виконавчих написів визначена у главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

При цьому ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліку документів за якими стягнення проводиться у безспірному порядку.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не обмежується лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі необхідно перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

З аналізу вищевказаних норм слідує, що підставами визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є недотримання визначеної ЗУ «Про нотаріат» і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) процедури вчинення виконавчих написів, тобто, при оспорюванні виконавчих написів, позивачі звертаються з позовом про визнання їх такими, що не підлягають виконанню з тих підстав, що суми, на які вчинено виконавчий напис не є безспірними, стягувач не надав нотаріусу усі документи, які підтверджують заборгованість, пропущений строк вчинення виконавчого напису тощо.

Проте, ОСОБА_1 , заявляючи даний позов та мотивуючи його, не порушує питання щодо наявності хоча б однієї з вищевказаних підстав для визнання такого виконавчого напису недійсним згідно вимог ЗУ «Про нотаріат».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог ОСОБА_1 , оскільки ним не було доведено порушення, невизнання або оспорювання його прав внаслідок виконання виконавчого напису, що є підставою для їх захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Будь-яких доказів на підтвердження факту існування правових підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню згідно вимог ЗУ «Про нотаріат» та Порядку процедури вчинення виконавчих написів позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Слід також відмітити, що ОСОБА_1 помилково ототожнює такі правові визначення як припинення іпотеки та припинення зобов`язання з правовими підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

А.А. Пікуль