КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження:
№ 22-ц/824/6412/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня2019 року місто Київ

справа № 756/2018/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Луценка О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 2010 року, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року розірвано. Під час перебування у шлюбі, у 2013 році, як подружжям набуто майно, серед якого автомобіль «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований на імя відповідачки ОСОБА_1 , проте вказаний автомобіль був відчужений останньою без його згоди, як співвласника цього майна.

Посилаючись на те, що автомобіль придбаний у період шлюбу, відчужений відповідачкою ОСОБА_1 без його згоди, грошові кошти за продаж автомобіля він не отримував, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля № 10798/01/3044, укладений 02 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в ТЦС № 8044 м. Києва; визнати автомобіль «Range Rover Evoque», державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 501 633,68 грн. в якості компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

18 квітня 2018 року позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги в частині стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль залишити без розгляду (а.с. 57).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договір купівлі-продажу, визнання об`єкта спільною сумісною власністю - задоволено.

Договір купівлі-продажу автомобіля «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , укладений 02 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в ТЦС № 8044 м. Києва за №10798/01/8044 визнано недійсним.

Визнано автомобіль марки «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6296,35 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення суми 501633,68 грн. в якості компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, стягнення на користь позивача судового збору, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову позивачу у позові.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що суд застосувавши до спірних правовідносин ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, зазначив, що відчуження автомобіля відбулося за відсутності згоди іншого співвласника, а тому договір купівлі-продажу є недійсним. Проте, суд визнаючи договір купівлі-продажу недійсним, не вказав з яких саме підстав, передбачених ст.215 ЦК України, він є недійсним, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.

Вказувала на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що автомобіль був проданий без його згоди.

Також зазначала, що суд не урахував, що спірний автомобіль було відчужено 02 січня 2016 року, а шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року. Зазначене свідчить про те, що автомобіль було продано до розірвання шлюбу, а тому суд першої інстанції безпідставно послався на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу та приписи ст.68 СК України, якою врегульовано порядок здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу.

Посилалася на те, що судом не дотримано вимоги ст.ст.128, 223 ЦПК України і розглянув справу у відсутність відповідачів, які не були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи.

Крім того, зазначала, що рішення суду в частині стягнення з неї судового збору на користь позивача у розмірі 6296,35 грн. суперечить ч.1 ст.141 ЦПК України. Так, позовна заява ОСОБА_2 містить дві немайнові вимоги (визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля та визнати вказаний автомобіль спільним сумісним майном) та одну майнову вимогу (стягнути 501633,68 грн. в якості компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль). 18 квітня 2018 року до суду було подано заяву про залишення без розгляду позовну вимогу про стягнення компенсації, яку суд задовольнив, а тому суд повинен був стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 1280 грн.

04 квітня 2019 року надійшов відзив представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року без змін. Зазначав, що фактично шлюбні відносини припинилися між сторонами з вересня 2015 року, тому автомобіль продавався відповідачкою не в період перебування сторін у шлюбі, а виключно в період існування реєстраційного запису про шлюб. Вказував на те, що укладення договору купівлі-продажу автомобіля в порушення вимог ч.2 ст.369 ЦК України та ч.1 ст.365 ЦК України є фактичним недодержанням вимог ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки такий договір було укладено поза волею позивача. Також зазначав, що посилання відповідачки на порушення судом ст.223 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки 22 листопада 2016 року відповідачка звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою до позивача про встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіки і жінки, визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації договору, визнання частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 квартири, в якій зазначила свою адресу саме АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання призначене на 30 травня 2019 року відповідачі не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомили, від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справу у відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 2010 року, який рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року розірвано.

В період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як подружжям набуто транспортний засіб марки «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ОСОБА_1

02 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в ТЦС № 8044 м. Києва було укладено договір купівлі-продажу автомобіля.

Задовольняючи позовні вимоги, визнаючи автомобіль спільною сумісною власністю та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль був набутий подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю, був відчужений відповідачкою у період перебування у шлюбі без згоди позивача, тому на підставі ст.65 СК України такий правочин є недійсним.

Такий висновок суду першої інстанції грунтується на фактичних обставинах справи нормах матеріального права та досліджених судом доказах, з огляду на наступне.

Згідно з ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об'єктом спільної сумісної власності, згода другого з подружжя має бути письмовою.

В силу ч.2 ст.65 СК України чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Як встановлено судом та не заперечувалося учасниками справи, автомобіль марки «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи те, що спірне майно є цінним, набуте під час шлюбу і відповідно до вимог статей 60, 63, 65 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Відчуження цінного майна (за договором купівлі-продажу), що є спільною сумісною власністю подружжя, одним із них, без згоди на те іншого подружжя є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що т ой з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі укладаючи спірний договір діяли недобросовісно, зокрема, що відповідач ОСОБА_3 знала про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності подружжя, що і не оспорювалось останньою, оскільки остання є матір'ю відповідача ОСОБА_1 , і що ОСОБА_1 укладаючи договір не отримала на це згоди другого подружжя.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 зазначала, що вона продала цей автомобіль своїй матері, оскільки у неї не було коштів на утримання дітей. При цьому апелянт пояснила, що після продажу вказаного автомобіля вона продовжує ним користуватися.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, автомобіль був відчужений відповідачкою ОСОБА_1 без згоди позивача ОСОБА_2 , тому договір купівлі-продажу автомобіля від 02 вересня 2016 року є недійсним.

Посилання апелянта на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що автомобіль був проданий без його згоди, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки доказів на підтвердження того, що автомобіль був відчужений за згодою позивача, відповідачкою надано не було ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль було продано до розірвання шлюбу, а тому суд першої інстанції безпідставно послався на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу та приписи ст.68 СК України, якою врегульовано порядок здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу, не спростовують висновків суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання автомобіля об`єктом спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність відповідачів, які не були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.74 ЦПК України (у редакції від 2004 року) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Положення цієї частини не поширюються на випадки, передбачені абзацом другим частини третьої статті 191 цього Кодексу (ч.4 ст.74 ЦПК України у редакції від 2004 року).

Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку (ч.5 ст.74 ЦПК України у редакції від 2004 року)

Статтею 76 ЦПК (у редакції від 2004 року) України передбачено порядок вручення повісток.

Так, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.76 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року було відкрито провадження у справі і призначено її до розгляду на 10 липня 2017 року о 11 годині 00 хв. (а.с.39).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_3 отримала копію ухвали, позовну заяву з додатками 27 травня 2017 року (а.с.41).

Поштове відправлення (копія ухвали, позовна заява з додатками) адресоване ОСОБА_1 було вручено за довіреністю 27 червня 2017 року, що підтверджується рекомендованим поштовим відправленням, яке міститься в матеріалах справи (а.с.42).

Відповідно до ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Повістку адресовану ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було вручено за довіреністю ОСОБА_1 09 січня 2018, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.55, 56).

Враховуючи вищезазначені норми процесуального права та докази, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про належне повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи.

Разом з тим, стягуючи з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6296,35 грн. суд першої інстанції не урахував наступного.

Так, звертаючись з позовом ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля №10798/01/3044, укладений 02 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в ТЦС № 8044 м. Києва; визнати автомобіль «Range Rover Evoque», державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 501633,68 грн. в якості компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль «Range Rover Evoque», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

За подання позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 5016,35 грн. (за майнову вимогу) та 1280 грн. (за дві немайнові вимоги).

18 квітня 2018 року позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги в частині стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль залишити без розгляду (а.с. 57).

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позивач просив суд позовні вимоги в частині стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль залишити без розгляду, вказану заяву задоволено, що відображено у резолютивній частині рішення суду, позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності задоволено, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1280 грн.

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в порушення вимог ст.141 ЦПК України стягнуто судовий збір з відповідача на користь позивача у розмірі 6296,35 грн. є обґрунтованими.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судового збору у розмірі 6296,35 грн. підлягає зміні, а саме зменшенню стягнутого розміру судового збору до 1280 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині залишення позовної вимоги про стягнення суми компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль без розгляду не оскаржується, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судового збору у розмірі 6296 грн. 35 коп. змінити, зменшити суму стягнутого судового збору з 6296 грн. 35 коп. до 1280 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повий текст постанови складено 31 травня 2019 року .

Головуючий:

Судді: