ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7755/19 Справа № 212/1525/19 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач -Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги:позивача ОСОБА_1 , відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 05 липня 2019 року, яке ухвалено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 05 липня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди заподіяної ушкодження його здоров`я в розмірі 193 000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 20.01.1969 року по 05.11.2003 року перебував в трудових відносинах з ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат.

02 лютого 1993 року на підприємстві відповідача з позивачем стався нещасний випадок.

Відповідно до акту про нещасний випадок №2 від 04.02.1993 року, складеного комісією з розслідування нещасного випадку на виробництві, у п.15.2 вказано діагноз ушкодження здоров`я потерпілого: закритий перелом обох лонних і сідничних кісток без зміщення, пошкодження уретри.

Згідно висновку МСЕК від 27.05.1993 року серія 2-18 АБ № 019028 позивачу встановлено 80% втрати професійної працездатності у зв`язку з каліцтвом та 2 група інвалідності, первинно.

Згідно висновку МСЕК від 05.07.1994 року серії 2-18 АЖ № 065014 позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та 3 група інвалідності.

Відповідно до висновку МСЕК від 07.06.1995 року серії 2-18 АЗ № 045642 позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 5% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1991 рік, всього 55 % та 3 група інвалідності.

При повторних переоглядах втрата професійної працездатності залишалась без змін.

Згідно з висновком МСЕК від 26.06.1996 року серії 2-18 АЗ № 0500382 позивачу повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 5% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1991 рік, всього 55 % та 3 група інвалідності.

Згідно висновку МСЕК від 04.09.2002 року серії МСЕ ДНА-01 № 315224 позивачу повторно було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 3 група інвалідності.

Згідно висновку МСЕК від 23.09.2003 року позивачу було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 3 група інвалідності.

Згідно з висновком МСЕК від 03.08.2005 року позивачу безстроково встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 3 група інвалідності.

Згідно виписних епікризів позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із виробничою травмою.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (50095 Дніпропетровська область м.Кривий Ріг вул.Симбірцева,1а, ) на користь ОСОБА_1 компенсацію за спричинену моральну шкоду, в зв`язку з ушкодженням здоров`я в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень, без утримання податку з доходів з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (50095 Дніпропетровська область м.Кривий Ріг вул.Симбірцева,1а, ) на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 гривень.

У решті позовних ви відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів ставить питання про зміну судового рішення в частині розміру моральної шкоди, задовольнивши у повному обсязі його позовні вимоги. При цьому зазначає, що суд першої інстанції порушив процесуальні норми щодо оцінки доказів у цивільному процесі, що призвело до несправедливого визначення суми компенсації за спричинену йому відповідачем моральну шкоду, яка визначена судом без урахування засад розумності, виваженості та справедливості.

В апеляційній скарзі, відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування ухваленого судового рішення та ухвалення нового, яким у повному обсязі відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що суд не вірно встановив, що позивач працював на підприємстві відповідача з 20.01.1969 по 05.11.2003, звертає увагу, що праця позивача в період часу з 20.01.1969 до 31.12.1987 в Рудоуправлінні ім..Орджонікідзе Тресту «Ленінруда» не має відношення до ПАТ «Кривбасзалізрудком» Період праці ОСОБА_1 з 01.01.1988 по 27.05.1993 в Тресті «Кривбасшахтобуд» також не відноситься до ПАТ «Кривбасзалізрудком», оскільки вказане підприємство було самостійним госпромрозрахунковим підприємством (наказ ВО «Кривбасруда» №387 від 13 листопада 1987 року), тобто відповідач не є правонаступником вказаного підприємства.

Також, відповідач звертає увагу на те, що в період з 24.10.1994 по 05.11.2003 позивач працював на підприємстві відповідача, однак не в шкідливих умовах праці. Наголошує на тому, що суд не звернув уваги на те, що Акт №2 про нещасний випадок на виробництві від 02 лютого 1993 року складено в Тресті «Кривбасшахтобуд», яке було самостійним госпромрозрахунковим підприємством, а відповідач не є його правонаступником.

Апелянт вважає, що позивач не довів, а суд першої інстанції не дослідив та не описав в мотивувальній частині судового рішення, ким саме були порушені права позивача, якими доказами це підтверджено і чому саме ПАТ «Кривбасзалізрудком» має відповідати за шкоду заподіяну позивачу іншою юридичною особою-Трестом «Кривбасшахтобуд».

Окрім того, відповідач вказує на те, що суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин не врахував висновки щодо застосування відповідних норм, викладені в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2019 року по справі №212/217/18, відповідно до яких, спори про відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Апелянт зазначає, що суд не встановив норми законодавства щодо відшкодування моральної шкоди які діяли станом на 27 травня 1993 року, при цьому вказує, що законодавством, яке діяло на час встановлення позивачу первинно втрати працездатності не передбачало права на відшкодування моральної шкоди.

Також, відповідач вказує на те, що суд першої інстанції належним чином не встановив факт заподіяння позивачу моральної шкоди, як і не встановив протиправності в діяннях ПАТ «Кривбасзалізрудком» та невірно визначив особу відповідача, а при визначенні розміру моральної шкоди, суд не врахував принципи розумності і справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком», просить залишити її без задоволення, задовольнивши у повному обсязі скаргу відповідача з наведених в ній підстав.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 20.01.1969 року по 05.11.2003 року перебував в трудових відносинах з ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат", що підтверджено копією трудової книжки.

02 лютого 1993 року на підприємстві відповідача з позивачем ОСОБА_1 стався нещасний випадок.

Відповідно до акту про нещасний випадок №2 від 04.02.1993 року, складеного комісією з розслідування нещасного випадку на виробництві, в п.15.2 вказано діагноз ушкодження здоров`я потерпілого: закритий перелом обох лонних і сідничних кісток без зміщення, пошкодження уретри.

Згідно з висновком МСЕК від 27.05.1993 року серія 2-18 АБ № 019028 позивачу встановлено 80% втрати професійної працездатності у зв`язку з каліцтвом та 2 група інвалідності, первинно.

Згідно з висновком МСЕК від 05.07.1994 року серії 2-18 АЖ № 065014 позивачу повторно було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та 3 група інвалідності.

Згідно з висновком МСЕК від 07.06.1995 року серії 2-18 АЗ № 045642 позивачу повторно було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 5% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1991 рік, всього 55 % та 3 група інвалідності.

При повторних переоглядах втрата професійної працездатності позивача залишалась без змін.

Згідно з висновком МСЕК від 26.06.1996 року серії 2-18 АЗ № 0500382 позивачу повторно було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 5% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1991 рік, всього 55 % та 3 група інвалідності.

Згідно з висновком МСЕК від 04.09.2002 року серії МСЕ ДНА-01 № 315224 позивачу повторно було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 3 група інвалідності.

Згідно з висновком МСЕК від 23.09.2003 року позивачу було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 3 група інвалідності.

Згідно з висновком МСЕК від 03.08.2005 року позивачу безстроково було встановлено 50% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву за 1993 рік та 3 група інвалідності.

Згідно виписних епікризів ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із виробничою травмою.

Спір виник з приводу відшкодування роботодавцем моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок нещасного випадку на виробництві при виконанні трудових обов`язків.

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки травму отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених Законом України «Про охорону праці», для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 27 травня 1993 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до правовідносин сторін застосовується Закон України «Про охорону праці»

Зазначені правовідносини виникли в період дії ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка, станом на травень 1993 року, не передбачала права на відшкодування моральної шкоди.

Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 24.12.1999 року набрала чинності з 24.12.1999 року.

До набрання чинності зазначеної норми правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34).

Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.

Закон України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, який набрав чинності 01.01.1993 року.

Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ними трудових обов`язків, затверджених Постановою Радою Міністрів СРСР №690 від 03.07.1984 року, які були чинні станом на травень 1993 року, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред`явлення позову та розгляду його в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом"якшує або скасовую цивільну відповідальність особи.

Відтак, позивач не отримував компенсацію моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві раніше.

Однак, завдані позивачу страждання внаслідок трудового каліцтва у лютому 1993 року є такими, що тривають.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно ст.17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Стаття 12 Закону України «Про охорону праці», встановлює, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як видно з пункту 13 Акту про нещасний випадок №2 від 04.02.1993 року особами, які допустили порушення законодавства про працю та правил з охорони праці визнані: начальник дільниці №5 ОСОБА_2 , гірний майстер ОСОБА_3 (а.с.10-зворот).

У п.13.1 вказаного вище акту вказано, що підприємство робітниками якого являються вказані у п.13 особи ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) є трест Кривбасшахстрой ВО «Кривбасруда» (а.с.10-зворот).

З трудової книжки позивача встановлено наступне: у п.18 наявний запис від 27.05.1993 року про звільнення позивача через невідповідність виконує мій праці, внаслідок стану здоров`я, яке перешкоджає продовженню праці, який завірений відтиском печатки відділу кадрів тресту «Кривбасшахтострой ВО «Кривбасруда» (а.с.8-зворот); у п.19 зроблено запис від 24.10.1994 року про прийняття позивача в Трест «Кривбасшахстрой» поверхневим електрогазозварювальником 5-го розряду шахти ім..Леніна (а.с.9); у п.21 наявний відтиск штампу зміст якого вказує, що ДП «Криворізький державний залізорудний комбінат реорганізований з 01.08.2001р. в Відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (ВАТ «Кривбасзалізрудком) згідно з наказом ДАК «Укрзалізрудком» №290 від 30.07.2001 та наказом ВАТ «Кривбасзалізрудком від 01.03.2001 р. №6. (а.с.9).

Наведені відомості свідчать про те, що відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» є правонаступником тресту «Кривбасшахтострой ВО «Кривбасруда» на якому під час нещасного випадку працював позивач, у звязку з чим, колегія суддів відхиляє доводи апелянта що ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» не є правонаступником Тресту "Кривбасшахтобуд" ВО «Кривбасруда» концерну Укррудпром, оскільки вони стпростовуються наведеними вище записами у трудовій книжці позивача ОСОБА_1 та не спростовані належними і допустимими доказами.

В зв`язку з вище викладеним, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що в зв`язку з тим, що, станом на 27.05.1993 року, тобто на момент встановлення позивачу первинно втрати професійної працездатності, законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди, в позові необхідно відмовити.

Між тим, колегія суддів частково погоджується із доводами позивача, що, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, оскільки не в повній мірі взяв до уваги конкретні обставини справи.

Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів враховує роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, бере до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь стійкої втрати працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, яка була первинно встановлена у розмірі 80% та в подальшому зменшена до 50 %, встановлення 3-ї групи інвалідності безстроково; глибину фізичних та моральних страждань позивача; обставини за яких стався нещасний випадок з позивачем та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає за доцільне збільшити, визначений судом розмір моральної шкоди з 80 000 грн. (вісімдесяти тисяч) до 120 000 грн. (ста двадцяти тисяч).

Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Зі змісту положень п.3 ч.3 ст.175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 6 ст.141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки судове рішення підлягає зміні в частині збільшення розміру моральної шкоди, то відповідно збільшенню підлягає стягнутий судом на користь держави судовий збір.

З відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволених вимог, в сумі 1200 грн., що становить 1% від суми моральної шкоди, стягнутої судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2019 року змінити в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, збільшивши його з 80 000 грн. (вісімдесяти тисяч) до 120 000 грн. (ста двадцяти тисяч) та відповідно в частині збільшення суми судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави, збільшивши цей розмір з 768,40 грн. до 1200 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: