Постанова

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 357/860/17

провадження № 61-30014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Державна судова адміністрація України,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2017 року у складі судді Ковалевської Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Гуля В. В., Іванової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У січні 2017 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області(далі - ТУ ДСА України в Київській області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Державна судова адміністрація України, про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, посилаючись на те, що Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 76-VІІІ) встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати. Вказаним законом доповнено частину шосту статті 149 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» абзацом 2 такого змісту: «загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Листом Державної судової адміністрації України від 15 січня 2015 року № 1-315/15 повідомлено, що у разі скорочення чисельності працівників суду розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати. На виконання вказаних вимог закону на підставі наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області від 02 лютого 2015 року № 15/0 проведено скорочення штатних одиниць працівників загальних судів Київської області в усіх судах. У Законі № 76-VІІІ не передбачено необхідності проведення скорочення працівників у кожному суді певного регіону України окремо для виникнення підстави виплачувати суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. В рішенні Ради суддів України від 05 лютого 2015 року № 6 зазначено, що у разі скорочення чисельності працівників суду розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати. На підставі наказу начальника територіального управління від 10 лютого 2015 року № 13 суддям була виплачена суддівська винагорода у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Після проведення Державною судовою адміністрацією України у ТУ ДСА України в Київській області фінансового аудиту та аудиту відповідності встановлено недотримання вимог пункту 10 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону № 76-VІІІ та перевищення максимального місячного розміру суддівської винагороди, внаслідок чого у лютому-березні 2015 року суддям була виплачена суддівська винагорода понад встановлені обмеження у загальній сумі 919 590 грн. Тобто виплату винагороди було визнано порушенням та зобов`язано ТУ ДСА України в Київській області в подальшому забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів. Враховуючи викладене, ТУ ДСА України в Київській області просило стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 308 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що під час розгляду справи не встановлено факту недобросовісного набуття ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 7 308 грн, виплачених їй як суддівську винагороду, як не встановлено і рахункової помилки з боку позивача, тому відповідно до вимог статті 1215 ЦК України зазначена сума не підлягає поверненню.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України відхилено. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У листопаді 2017 року Державна судова адміністрація України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що Державна судова адміністрація України надала рекомендації до звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності, ефективності та фінансового аудиту в ТУ ДСА України в Київській області від 25 березня 2016 року, згідно з яким рекомендовано забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів заробітної плати. Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено, чи проведено скорочення чисельності працівників суду для можливості виплати суддівської винагороди відповідачу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що свідчить про безпідставну виплату грошових коштів, які підлягають поверненню до державного бюджету. Державна судова адміністрація України не має можливості стягнути на користь бюджету безпідставно отримані відповідачем кошти з винної особи, оскільки таку не встановлено.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Фастівського міськрайонного суду Київської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 357/860/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працює суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідно до пункту 10 розділу III Прикінцевих положень Закону № 76-VIII встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати (що становило 8 526 грн), а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (12 180 грн).

Також Законом № 76-VIII доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (з подальшими змінами) абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах» (підпункт 4 пункту 36 розділу I Закону № 76-VIII).

Вказаним законом не вимагалося проведення скорочення штатної чисельності працівників в кожному суді загальної юрисдикції, а встановлювався для цього відповідний кількісний критерій визначення в судах штатної чисельності працівників, виходячи з розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, враховуючи загальну кількість посад суддів у цілому в місцевих та апеляційних судах. Дотримання чи недотримання такого критерію є обставиною, яка обумовлювала наявність чи відсутність підстав для обмеження розміру суддівської винагороди згідно з вимогами Закону № 76-VIII.

У пункті 3 мотивувальної частини рішення Ради суддів України від 05 лютого 2015 року № 6 з огляду на пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII зазначено, що у випадку затвердження штатного розпису суду, кількість працівників у якому відповідає граничній штатній чисельності, визначеній наказом Державної судової адміністрації України від 24 грудня 2014 року № 170 «Про затвердження штатної чисельності працівників апаратів місцевих та апеляційних судів», максимальний розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати; у разі скорочення чисельності працівників суду в межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

У пунктах 1, 2 резолютивної частини зазначеного рішення Ради суддів України визнано, зокрема пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII порушенням гарантій незалежності, правового захисту та належних умов діяльності суддів, гарантованих статтями 126 і 130 Конституції України, та визначено, що скорочення апарату суду, здійснення інших заходів повинно відбуватися з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів протягом 2015 року з огляду на кількісний склад суддів відповідного суду і кількість працівників апарату суду, необхідного для дотримання та забезпечення судових процедур та розгляду судових справ у строки та порядку, встановлених законодавством.

Позивач у зв`язку з проведеним ним скороченням штатних одиниць та затвердженням змін до штатних розписів місцевих загальних судів Київської області на 2015 рік, керуючись пунктом 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII, наказом ТУ ДСА України в Київській області від 10 лютого 2015 року № 13 встановив, що з лютого 2015 року максимальний місячний розмір суддівської винагороди суддям місцевих загальних судів Київської області обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Листом Державної судової адміністрації України від 24 травня 2016 року № 6-3813/16 повідомлено територіальне управління про те, що на виконання плану діяльності з внутрішнього аудиту на перше півріччя 2016 року, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 29 грудня 2015 року № 243, та відповідно до наказу Державної судової адміністрації України від 05 лютого 2016 року № 26 відділом аудиту проведено плановий аудит відповідності, ефективності та фінансовий аудит у ТУ ДСА України в Київській області за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року. За підсумками аудиту складено звіт та надіслано рекомендації до вказаного звіту.

Згідно з рекомендаціями від 26 квітня 2016 року до звіту прийнято рішення забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів заробітної плати, а саме виплаченої з порушенням вимог Прикінцевих положень Закону № 76-VIII суддівської винагороди у сумі 919 600 грн, провести відповідні розрахунки.

Листом Державної судової адміністрації України від 14 вересня 2016 року № 6-6511/16 повідомлено ТУ ДСА України в Київській області про необхідність усунення порушень, зазначених у звіті від 25 березня 2015 року № 6-16/2, невиконання яких вважатиметься підставою для притягнення начальника ТУ ДСА України в Київській області до дисциплінарної відповідальності.

Звертаючись до суду з цим позовом, ТУ ДСА України в Київській області посилалося на те, що відповідачу безпідставно нарахована та виплачена суддівська винагорода у розмірі 7 308 грн.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою вказаної статті не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, закон встановлює два винятки з цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, тому зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що виплата суддівської винагороди здійснена за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела цю виплату, та факту недобросовісності набувача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у стягненні з відповідача безпідставно нарахованих і виплачених коштів у сумі 7 308 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінкузгідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням того, що наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 рокуу справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов