КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6558/2019
справа №363/2439/16-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук II.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Котлярової І.Ю. 21 грудня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

встановив:

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з ОСОБА_1 2101,90 доларів США, що є еквівалентом 52538,30 грн., 29572,86 грн. процентів за користування коштами за період з 06 лютого 2015 року по 03 лютого 2018 року та 4719,78 грн. 3% річних.

Вимоги обґрунтовує тим, що 22 березня 2013 року надала ОСОБА_1 у позику 4000 доларів США на строк до 22 вересня 2013 року, на підтвердження чого остання склала розписку.

У строк зобов`язання виконано не було, проте після його настання відбулось часткове виконання. Невиконаним залишається зобов`язання в сумі 2104,90 доларів США, що в еквіваленті станом на 29 червня 2016 року відповідає 52538,30 грн.

ОСОБА_2 також просить стягнути 29572,86 грн. процентів відповідно до ст.1048 ЦК України за період з 06 лютого 2015 року по 03 лютого 2018 року та 4719,78 грн. 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за цей же період.

Крім того, просить стягнути витрати на правову допомогу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_1 2101,90 доларів США, що є еквівалентом 52538,30 грн., 29572,86 грн. процентів за користування коштами, 4719,78 грн. 3% річних та 8000 грн. витрат на правову допомогу.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині стягнення процентів, 3% річних та витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні цих вимог.

Посилається на те, що розмір процентів у договорі не встановлювався, зокрема і після закінчення строку його дії. Також вказує на пропуск позивачем строків позовної давності за фінансовими санкціями.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилається на те, що позикодавець вправі розраховувати на отримання процентів відповідно до ст.1048 ЦК України, а також на отримання компенсації відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у зв`язку із порушенням строків зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно із ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 2 цієї статті визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві до неї.

Згідно із ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, 22 березня 2013 року ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_2 4000 доларів США на строк по 22 вересня 2013 року, про що склала розписку.

Також в розписці вказано, що 03 квітня 2013 року позичальник отримала ще 1500 доларів США.

В розписці містяться записи, що 06 травня 2015 року повернуто борг у сумі 900 доларів США, 12 листопада 2015 року повернуто борг у сумі 600 доларів США. Згідно із твердженням позивача також повернуто 10000 грн.

Вимоги позивача, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ґрунтуються на обставинах отримання 4000 доларів США та часткового погашення цього боргу. Щодо 1500 доларів США, то вимоги з урахуванням уточнених позовних вимог відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник зобов`язання не виконала у строк, відтак, крім суми боргу, з відповідача підлягають стягненню проценти за користування коштами та 3% річних.

Судом відхилено заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки такий переривався частковим виконанням.

Також суд дійшов висновку про стягнення 8000 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності право чину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідач не заперечує факту виникнення між сторонами позикових правовідносин, а також не оскаржує рішення суду в частині стягнення боргу за договором позики.

Надаючи оцінку рішенню суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №464/3790/16-ц в постанові від 16 січня 2019 року:

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року №679-XIV "Про Національний банк України" (далі - Закон №679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону №679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону №679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року №389 (далі - Положення №389, чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у гривні якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки ІІБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №14-318цс18.

З урахуванням викладеного стягнення з позичальника процентів, розмір яких не зазначений у договорі, відповідно до ст.1048 ЦК України за зобов`язанням в іноземній валюті не ґрунтується на вимогах закону. Відтак рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Стягнення 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України не суперечить вимогам закону (висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №464/3790/16-ц, викладені в постанові від 16 січня 2019 року).

Передбачене частиною 2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Зазначене нарахування здійснено в межах загальних строків позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду першої інстанції 23 червня 2016 року, з урахуванням ч.1 ст.6 Закону України "Про судовий збір", у редакції на дату подання позовної заяви, та курсу валют НБУ станом на цю дату (2489,8078 грн. за 100 доларів США) підлягав сплаті судовий збір у сумі 866,26 грн., виходячи з ціни позову 86625,91 грн. Визначений судом першої інстанції розмір судового збору 704,80 грн. є невірним.

Розмір позовних вимог, що задовольняються, становить 65,86% від ціни позову.

ОСОБА_2 судовий збір не сплачувався у зв`язку із пільгами, які встановлені для громадяни, віднесених до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відтак 570,52 грн. (65,86% від 866,26 грн.) підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь держави за місцем розгляду справи.

При зверненні із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 сплачено 1058 грн. судового збору, проте оспорюваною була сума 34292,64 грн. та ставка судового збору згідно із ч.4 ст.6 та пп.1.6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" мала становити 826,80 грн.

Розмір задоволених вимог за апеляційною скаргою становить 86,24%, у зв`язку із чим відшкодуванню на користь ОСОБА_1 підлягає 713,03 грн. Оскільки ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, то такі витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

З урахуванням взаємозаліку відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України компенсації за рахунок держави на користь ОСОБА_1 підлягають судові витрати в сумі 142,51 грн.

Щодо вимоги скаржника в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає, що доводів на спростування висновку суду про відшкодування таких витрат апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст.137 ЦПК України:

1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

7. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

До матеріалів справи надано Договір про надання правової допомоги від 28 листопада 2017 року, що був укладений з Адвокатським бюро "Івана Коломійця" за строком дії один рік, а також Договір про надання правової допомоги від 28 листопада 2018 року, що був укладений з Адвокатським бюро "Івана Коломійця" за строком дії один рік.

Відповідно до даних Акту наданих послуг від 20 грудня 2018 року, вказані такі роботи, які виконані адвокатом: ознайомлення з матеріалами справи, складання заяви про зменшення позовних вимог, складання розрахунків, складання відповіді на відзив, участь у засіданнях. Сума винагороди адвокату склала 8000 грн.

Оплата здійснених позивачем витрат в сумі 8000 грн. підтверджується даними квитанції до прибуткового касового ордера від 20 грудня 2018 року.

Витрати на професійну правничу допомогу є витрати, пов`язаними з розглядом справи (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи, що позовні вимоги задовольняються частково, а саме в розмірі 65,86% від ціни позову, то витрати на правничу допомогу, які мають бути компенсовані ОСОБА_1 , становлять 5268,80 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 процентів за користування кредитом в сумі 29572,86 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5268,80 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору на користь держави скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про компенсації судових витрат ОСОБА_1 в сумі 142,51 грн. за рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 червня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова