Справа № 450/364/18 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/2971/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 5 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

13.02.2018 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з нього в свою користь 100 000,00 грн. основного боргу за договором позики та за порушення виконання зобов`язання 86 772,67 грн. пені, 145630 грн. інфляційних збитків, 23013,70 грн. відсотків за користування коштами, а також 1 000 000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що оскільки з відповідачем був добре знайомий тривалий час, позичив йому 100000 грн. на ремонт будинку, який ОСОБА_2 успадкував після смерті своєї матері у с. Кротошино. Кошти позичив строком на 3 місяці, що ОСОБА_2 підтвердив власноручно написаною ним розпискою.Крім того, вони домовились з ОСОБА_2 , що він допоможе йому оформити спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 4,0636 га, після чого ОСОБА_2 продасть її та поверне йому позичені у нього кошти, або ж в рахунок боргу віддасть йому 2,5 га із даної земельної ділянки. Однак, ні позичених коштів, ні обіцяної земельної ділянки ОСОБА_2 йому не повернув, із-за чого від образ та жалю він отримав серцевий напад, у нього піднявся тиск, тому він змушений був щоденно приймати ліки. Колеги з нього насміхаються, в колективі він відчутно втратив повагу та авторитет. Спричинену йому моральну шкоду оцінює у в 1 000 000 грн.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначив, що суд прийшов до помилкового висновку, що у розписці не зазначено у якій валюті він позичив відповідачу кошти, оскільки відповідач в розписці зазначив, що отримав від нього 100000 гр., що є скороченням слова гривня. Безпідставним вважає висновок районного суду про те, що він не передав зазначені в розписці кошти відповідачу, оскільки розписка ОСОБА_2 написана добровільно, та у такій ОСОБА_2 зазначив, що отримав від нього 100 000 гривень в позику.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 5 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 . скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала суду заяву, у якій просила у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, розгляд справи просила проводити у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до положеньст.12,13 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 18.12.2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 07.05.2010 року, згідно якої ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн. У розписці також зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути позичені кошти через три місяці, в іншому разі він передає ОСОБА_5 2,5 га земельної ділянки, яка належить йому по заповіту його мами ОСОБА_6 від 25.03.2004 року (а.с.3).

У визначений в розписці строк відповідач кошти не провернув.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не довів обставин передачі відповідачу ОСОБА_2 у позику 100 000,00 грн., оскільки зміст вказаної розписки не містить ознак зобов`язального характеру та не створює правовідносин сторін, а тому в силу положень ст. ст. 77-79 ЦПК України підстави визнати дану розписку доказом у справі відсутні. У наданій позивачем розписці від 7.05.2010 р. не вказана грошова одиниця позики, оскільки після цифри 100 000 значиться « гр.», що не відповідає офіційно визначеній назві грошової одиниці України, або іноземної валюти. Також у розписці не зазначено як самого факту отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання. З`ясувавши справжню природу розписки від 7.05.20010 року та обставини написання розписок, районний суд прийшов до висновку, що 07.05.2010 р. договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладався, факт передачі грошової суми відповідачу не відбувся.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з наступних мотивів.

Відповідно до правовового висновку, висловленого Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63 цс 13), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, розписка, написана ОСОБА_2 на підтвердження укладення договору позики, містить інформацію про суму коштів - 100 000 грн., яку він позичив, у такій зазначено дату написання розписки - 07.05.2010 року та строк, на який він отримав позику - 3 місяці. Відтак, вказана розписка містить усі необхідні умови договору позики.

Однак, як ствердив позивач в засіданні суду апеляційної інстанції, з вимогою повернути передані за договором позики кошти він звертався до відповідача лише усно, сподіваючись, що відповідач добровільно поверне борг, або передасть йому в якості виконання зобов`язань за договором позики 2,5 га земельної ділянки, яка належить відповідачу по заповіту після смерті його мами ОСОБА_6

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до положень ч.3-5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 20.07.2018 року було подано суду заяву про застосування спливу позовної давності, оскільки такий сплив ще 07.08.2013 року, а позивач звернувся з позовом до суду лише 12.12.2018 року (а.с.60).

Враховуючи, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості, яку він отримав за договором позики (ст. 1046 ЦК України), заява позивача ОСОБА_5 (а.с.36) про поновлення строку позовної давності з огляду на те, що у зв`язку з мораторієм на відчуження землі відповідач не мав змоги виконати договір позики шляхом укладення між сторонами договору купівлі - продажу земельної ділянки, на думку колегії суддів, не підлягає до задоволення, оскільки зазначена позивачем причина, як поважна, не стосується предмета спору.

Враховуючи, що заява про застосування спливу позовної давності відповідачем подана до винесення оскаржуваного рішення, що відповідає вимогам ч.4 ст.267 ЦК України, таку слід задоволити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити за спливом позовної давності.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 5 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити за спливом позовної давності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06.06.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.