П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року

м. Рівне

Справа № 568/1656/18

Провадження № 22-ц/4815/369/19

Головуючий у суді першої інстанції: Панчук М.В.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

в м. Радивилів Рівненської області

Дата постановлення: 03.01.2019

(складено повним текстом)

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ерато" ("SIA Erato");

відповідач 1: Публічне акціонерне товариство "Радивилівський завод "Фурнітура"

відповідач 2: ОСОБА_2;

представники учасників справи: позивача - ОСОБА_3,

за участі ( в апеляційному суді): відсутні;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерато" на ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 січня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерато" ("SIA Erato") до Публічного акціонерного товариства "Радивилівський завод "Фурнітура", ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року в суд звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Ерато" (далі - ТОВ "Ерато" або "SIA Erato") з позовом до Публічного акціонерного товариства "Радивилівський завод "Фурнітура" (далі - ПАТ "Радивилівський завод "Фурнітура"), ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання поворотної фінансової допомоги та за договором поруки. Позов мотивовано тим, що ПАТ "Радивилівський завод "Фурнітура" на підставі договору №11-01/10 від 11 січня 2010 року отримав фінансову допомогу розміром 110 375,80 євро, що становило 1 765 172,15 гривень на час перерахунку коштів. Зазначені кошти перераховувались на розрахунковий рахунок у період з 2010 по 2012 рік.

14 квітня 2011 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, де визначено забезпечувальне зобов'язання поручителя. За цим правочином останній зобов'язався перед ТОВ "Ерато" нести солідарну відповідальність за договором в межах платежу в сумі 1 000 євро, що становило 11 549,91 гривень станом на день перерахування коштів.

З огляду на те, що відповідачі кошти не повертають, просив стягнути солідарно з відповідачів 11 549, 91 гривень та стягнути безпосередньо з ПАТ "Радивилівський завод "Фурнітура" 1 753 622,24 гривень.

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 січня 2019 року відмовлено ТОВ "Ерато" у відкритті провадження. Роз'яснено позивачу, що справа відноситься до юрисдикції Господарського суду Рівненської області.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки основне зобов'язання укладено між юридичними особами і лише для часткового забезпечення виконання основного зобов'язання було укладено договір з фізичною особою, тому спір повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

На ухвалу суду позивачем подано апеляційну скаргу, де він вважав оскаржувану ухвалу такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та просив її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду попередньої інстанції.

На її обґрунтування зазначалося про поспішність та помилковість висновку щодо того, що розгляд даної справи належить здійснювати Господарському суду Рівненської області, адже одним із відповідачів є фізична особа, яка не є підприємцем. Тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України розгляд справи не відноситься до юрисдикції господарського суду.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи представника позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 11 січня 2010 року між ПАТ "Радивилівський завод "Фурнітура" та ТОВ "Ерато" було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги, за умовами якого позивач на безоплатній основі, частинами в межах суми 120 000 євро, протягом трьох років надавати заводу фінансову допомогу. Ця допомога підлягала поверненню за вимогою позикодавця шляхом видачі грошових коштів з каси позичальника або перерахування коштів на особовий рахунок позикодавця в установі банку. Договір вступав в силу з моменту його підписання та діяв до 31 грудня 2012 року.

Згодом, 14 квітня 2011 року, між ТОВ "Ерато" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. За умовами цього договору, останній зобов'язався солідарно відповідати перед позивачем за виконання ПАТ "Радивилівський завод "Фурнітура" зобов'язань, що виникли за основним договором, однак у межах суми платежу розміром 1 000 євро.

Згідно з ч. ч.1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 546, ч.1,2 ст. 553 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Виходячи з змісту та підстав поданого позову, ТОВ "Ерато", як позикодавець, звернулося в порядку цивільного судочинства з позовом до ПАТ "Радивилівський завод "Фурнітура", як позичальника, та до фізичної особи ОСОБА_2, як поручителя за позиковим зобов'язанням. Тобто між позивачем та відповідачами наявний спір щодо невиконання правочину, укладеного між двома юридичними особами, та акцесорного договору, укладеного з фізичною особою для виконання зобов'язання, сторонами в якому є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Так, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, яким чинні Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Отже, законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Тому з дати набрання чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України суб'єктний склад сторін правочинів, що укладені для забезпечення виконання основного зобов'язання, значення для визначення юрисдикції щодо розгляду даної справи не має.

У випадку об'єднання позовних вимог щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів поруки, укладених для забезпечення основного зобов'язання, спір має розглядатися за правилами господарського чи цивільного судочинства залежно від сторін основного зобов'язання.

Такі висновки було сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в пунктах 63, 64 його постанови від 13 березня 2018 року у справі №415/2542/15-ц, а тому суд першої інстанції правильно послався на них, відмовляючи у відкритті провадження у справі.

Заразом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 02 жовтня 2018 року за результатами перегляду справи №910/1733/18, яка відносяться до підвідомчості господарських судів, вказала, що до юрисдикції господарських судів належать справи щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, якщо сторонами цього основного зобов'язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У такому випадку суб'єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов'язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Тому покликання автора апеляційної скарги на можливе обмеження його права на звернення до суду законом чи іншими нормативно-правовими актами не знайшли свого підтвердження.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, зокрема, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України).

З урахуванням предмета та підстав позову, а також зважаючи на те, що відповідач за основним зобов'язанням є юридичною особою, правильним є висновок суду про те, що справа за позовом ВАТ "Ерато" належить до юрисдикції господарського суду, що узгоджується з встановленою практикою Великою Палати Верховного Суду, а не до цивільної підвідомчості, якщо одним з відповідачів є фізична особа.

Тому доводи апеляційної скарги про порушення районним судом вимог законодавства щодо юрисдикції є необґрунтованими і на увагу не заслуговують.

В силу положень ст.ст. 368, 141 ЦПК України понесений банком при поданні апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1 921 гривні повернутим на його користь бути не може, адже колегія суддів погодилася із законністю та обґрунтованістю ухвали Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 січня 2019 року.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали - без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при її постановленні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерато" залишити без задоволення, а ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 січня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

Н.М. Ковальчук