Єдиний унікальний номер 341/1894/18
Номер провадження 2/341/96/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року м. Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Юсип І.М.

секретаря Король І.Л.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Галич справу цивільну за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що йому на праві приватної власності належить 68/100 будинковолодіння в АДРЕСА_1 . Друга частина будинковолодіння, а саме, 32/100 належить ОСОБА_4 , який є батьком відповідача. Підтвердженням факту його законного володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою при житловому будинку в с. Височанка встановлено рішенням Галицького районного суду від 1997 р. Саме в рішенні суду у викопіюванні з генерального плану, відтворено план відведення земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на якій знаходиться його будинковолодіння та чітко розмежовано границі розмежування будинковолодіння між ним та відповідачем. Також, рішенням суду від 1994 р. встановлено факт його прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно на житловий будинок житловою площею 24,10 кв.м., веранди 11,50 кв.м. в с. Височанка Галицького району. Досить тривалий час у нього з відповідачем склалися неприязні відносини з приводу володіння та користування житловим будинком та земельною ділянкою, які перебувають у спільній частковій власності. Відповідач у всякий спосіб намагається перешкодити йому користуватися своїм житлом, вдається до протиправних дій, погрожує фізичною розправою. У його відсутності в 1994 р. відповідач пошкодив належне йому майно, зруйнував огорожу, що є межею розподілу будинковолодіння. Однак, рішенням сільської ради народних депутатів від 29.09.1994 р. було прийнято рішення про поновлення та встановлення на попереднє місце огорожу (паркан) за рахунок відповідача, а також було складено акт про порушення його права в користуванні земельною ділянкою шляхом самовільного перенесення огорожі, знищення межових знаків. Ним неодноразово писалися заяви в органи поліції та прокуратури, проте останній і надалі продовжує вчиняти незаконні дії. В червні 2017 р. відповідач в черговий раз самовільно демонтував огорожу та викрав встановлені межі розподілу, користування земельною ділянкою. Внаслідок цього, він знову звернувся в органи поліції і, в листопаді 2017 р. працівниками поліції було проведено огляд місця події в присутності понятих. Цим протоколом і підтверджується факт вчинення протиправного діяння на предмет викрадення огорожі навколо будинковолодіння та в`їздного містка. Ним складено розрахунок вартості заподіяної шкоди, що становить 13 504 грн. Розрахунок демонтованої та викраденої огорожі складено на підставі прайс-листів Івано-Франківської регіональної філії АТ "УГМК", вартість металопрокату, труб та металевої сітки.

Окрім спричиненої відповідачем матеріальних збитків внаслідок неправомірних дій йому спричинено і моральну шкоду. Моральна шкода полягає у моральних переживаннях та душевних стражданнях, пов`язаних із пошкодженням відповідачем його особистого майна, приниження його честі і гідності. Із-за такої поведінки відповідача змушений неодноразово звертатися в органи поліції і просити правового захисту, давати пояснення та за власний кошт відновлювати пошкоджене майно. Все це змінило його звичний спосіб життя на тривалий термін. Такі дії відповідача привели до погіршення його стану здоров`я ОСОБА_5 йому приходилось неодноразово звертатися за медичною допомогою до Івано-Франківського кардіологічного диспансеру де він і перебував на стаціонарному лікуванні. Моральну шкоду оцінює у 20 000 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві і просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_6 не визнали. Відповідач зазначив, що на підставі рішення суду від 2015 р. він набув право власності на будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 в порядку спадкування та зареєстровано право власності, що стверджується копією витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно. До складу майна, яке було успадковане увійшла також огорожа, яка виготовлена із металевої сітки та металевих стовпів, що вказано в характеристиці будинку, господарських будівель та споруд технічного паспорта. Постійно діюча комісія "з питань земельних відносин", яка діє при виконавчому комітеті сільської ради 12.05.2016 р. склала акт в якому вирішила, що: ОСОБА_1 порушив межі земельної ділянки ОСОБА_2 на 4 м. 40 см. не маючи на те ніяких підстав; згідно поданих ОСОБА_1 документів про те, що за ним числиться 4,40 кв.м. земельної ділянки в архівних та по господарських книгах Височанківської сільської ради таких даних і записів не має; встановили межові знаки між присадибною ділянкою подвір`ям покійного ОСОБА_4 та присадибною ділянкою ОСОБА_2 згідно плану відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку, довідку відділу містобудування та архітектури Галицької РДА від 05.07.2015 р. за №37 та даних згідно по господарських книг.

Також, сільська рада 13.05.2016 р. вирішила: затвердити акт земельної комісії від 12.05.2016 р.; повідомити ОСОБА_1 про те, що надання земельних ділянок в межах населеного пункту с. Височанка належить до виключно повноважень сільської ради; зобов`язати ОСОБА_1 забрати огорожу, яку він незаконно встановив на земельній ділянці ОСОБА_2 , в разі не виконання даного рішення клопотати про те, щоб дану особу притягнути до адміністративної відповідальності. 04.11.2016 р. сільська рада надала дозвіл сільському голові на погодження йому технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0849 га., згідно опису меж суміжних землевласників від літери "Б" до літери "А" в с. Височанка, по вул. С. Височана, 88. Окрім того йому 25.12.2016 р. рішенням сільської ради затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0849 га. по АДРЕСА_1 та передано йому у власність вищевказану земельну ділянку. Вважає,що він є власником будинковолодіння до складу якого увійшла огорожа на земельній ділянці на межі котрої вона знаходиться. Жодних спорів у нього щодо меж земельних ділянок з суміжними землекористувачами не було. Звертає увагу суду і на те, що вимоги позивача про викрадення огорожі є надуманими, так як він ніякої крадіжки не вчиняв і не заподіював ніякої шкоди позивачу, його твердження є надумані та не підтверджуються ніякими об`єктивними доказами в даній справі. А також позивачем не доведено факт спричинення йому моральної шкоди. Тому просить в позові позивача відмовити.

Дослідивши представлені доводи позивача, заперечення відповідача та його представника, суд встановлює наступні фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності із ст. 76-78 ЦПК України, доказами є будь -які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В судовому засіданні встановлено, що на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 належить 68/100 будинковолодіння в АДРЕСА_1 району, що стверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок від 28.07.2000 р. (а.с.20). Друга частина будинковолодіння, 32/100 належить ОСОБА_4 , який є батьком відповідача, згідно свідоцтва про право на спадщину. Рішенням суду від 26.01.1993 р. ОСОБА_7 виділено у власність першу частину будівель в с АДРЕСА_1 , які складаються з кімнати площею 24,10 кв.м., веранди 11,50 кв.м., прибудову з дощок 7 м. на 2,15 м. та 1 частину господарської споруди із під навісу. ОСОБА_4 виділено у власність другу частину будівель, які складаються з кімнати площею 18,2 кв.м., кладовки 7,90 кв.м., другу частину господарської будівлі ( а.с.89). Окрім цього, рішенням суду від 16.02.1994 р. встановлено факт прийняття позивачем спадщини та визнання права власності на спадкове майно на житловий будинок житловою площею 24,10 кв.м., веранди АДРЕСА_2 кв.м. в с АДРЕСА_1 Галицького району (а.с.8). Також, копією виписки з рішення суду від 13.08.1997 р. вирішено: встановити порядок користування та розпорядження земельною ділянкою при житловому будинку в АДРЕСА_1 району, а саме, ОСОБА_1 виділено земельну ділянку 440 кв.м., а ОСОБА_4 350 кв.м. (а.с.9). З копії виписки із рішення другої сесії сільської Ради народних депутатів від 29.09.1994 р. видно, що паркан незаконно розібраний громадянином ОСОБА_2 , що був на межі з ОСОБА_4 , поновити і поставити на старе місце за рахунок ОСОБА_2 (а.с.11). Копією акту від 11.05.1994 р. стверджується, що комісія в складі голови сільської ради та землевпорядника виконуючи рішення сільської ради на підставі рішення Галицького районного суду від 16.02.1994 р. проводили розподіл земельної ділянки на якій знаходиться жилий будинок під господарським АДРЕСА_3 , де при розподілі вищевказаної земельної ділянки спільної згоди досягнуто не було, так як ОСОБА_4 чинив перешкоди по виконанню рішення сільської ради (а.с.91). Копією акту складеного виконавчим комітетом сільської ради від 1996 р. стверджується, що було порушення права позивача в користуванні земельною ділянкою шляхом самовільного перенесення огорожі в сторону житлового будинку №846/67 і ОСОБА_4 в ширину 4 м. через всю довжину подвір`я (а.с.12). Окрім цього, з копії акту від 24.07.1998 р. видно, що невідомими особами самовільно знищено межові знаки між господарствами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які були встановлені представниками земельного відділу та судовиконавцем згідно рішення Галицького районного суду (а.с.92).

Копіями письмових заяв ОСОБА_1 підтверджується факт неодноразових звернень в органи поліції та прокуратури щодо прийняття мір до ОСОБА_2 (а.с.14,16). З копії постанови суду від 24.02.2015 р. видно, що ОСОБА_2 в с. Височанка Галицького району вчинив конфлікт із ОСОБА_1 , де останнього було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, обмежено усним зауваженням та провадження у справі закрито (а.с.13). Слід зазначити,що відповідно до акту від 12.05.2016 р. складеного постійно діючою комісією "З питань земельних відносин", яка діє на виконавчому комітеті Височанківської сільської ради видно що ОСОБА_1 порушив межі земельної ділянки (подвір`я) ОСОБА_2 на 4,40 м. не маючи на те ніяких підстав. З поданих ОСОБА_1 документів про те, що за ним числиться 4,40 м. земельної ділянки в архіві по господарських книгах сільської ради таких даних і записів не має, згідно плану відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку встановлені межові знаки між присадибною ділянкою подвір`ям покійного ОСОБА_4 (а.с.68). З копії рішення третьої сесії сільської ради сьомого скликання від 13.05.2016 р. про затвердження акта земельної комісії вбачається, що ОСОБА_1 зобов`язано забрати залізну огорожу яку він незаконно встановив на земельній ділянці (подвір`ї) ОСОБА_2 . ( а.с.101). Відповідно до акту від 30.04.2019 р. видно, що в липні 2005 р. ОСОБА_1 замінив стару металеву огорожу на нову довжиною 42 м.п., а також встановив ворота та місток для заїзду на подвір`я в АДРЕСА_4 (а.с.104).

Встановлено, що рішенням сільської ради від 25.12.2016 р., затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0849 га. по АДРЕСА_5 та передано у власність дану земельну ділянку (а.с.69). З копії технічного паспорта на житловий будинок виготовлений на замовлення ОСОБА_2 видно, що в об`єкт який входить до характеристики будинку, господарських будівель та споруд є огорожа, №1 загальною площею 40,6 кв. м. - металева сітка в металевих стовпах (а.с.73-75).

Однак, надаючи докази, які позивач вважає порушенням і ці порушення є підставою для подання даного позову позивачем не надано суду таких, які б підтвердили факт руйнування відповідачем огорожі, що є межею розподілу будинковолодінь та викрадення даної огорожі.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини.

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦПК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, позивачем не наведено тих обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог, не надав доказів в обґрунтування позовних вимог, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 12 ЦПК України.

Оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди, оскільки останнім не представлено належних доказів порушення його цивільного права та завдання відповідачем матеріальних збитків.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На підставі викладеного, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню також не підлягають, оскільки позивачем не доведено розмір заподіяної саме йому моральної шкоди і в чому саме вона полягає.

На підставі вищенаведеного, 23, 1166,1167 ЦК України, керуючись ст.ст. 4,19, 263-265, 268,354 ЦПК України, суд,-

ухвалив :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня врученняйому такого рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 28 травня 2019 року.

Суддя:І. М. Юсип