Справа № 447/1374/17 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р.
Провадження № 22-ц/811/807/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Павліва В.Р., у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Млин», Комунального підприємства Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», треті особи: Об'єднання співвласників цілісного майнового комплексу ім. І.Франка с. Берездівці, Приватне підприємство «Приватна агрофірма ім. І.Франка» про скасування рішення третейського суду та рішення про державну реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и л а:

16.06.2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Млин», Стрийське МБТІ, треті особи: об'єднання співвласників цілісного майнового комплексу ім. Ів.Франка с. Берездівці, приватне підприємство «Приватна агрофірма імені Ів.Франка» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності. 17.10.2017 року позивач ОСОБА_3 подав уточнену позовну заяву, в якій просив скасувати рішення третейського суду та рішення про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позову покликався на те, що йому належать права на майнові паї Приватної агрофірми ім. Ів.Франка на суму 45 684 грн. 90 коп. 15.04.2000 року було укладено договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться в спільній власності, у додатку 1 до якого серед основних засобів майнового фонду ПАФ ім.Івана Франка значиться адміністративний будинок, залишковою вартістю 178066 грн. 15.12.2016 року, отримавши Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна № 75879161, позивач дізнався про ту обставину, що 13.10.2008 року зареєстровано право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 за ТзОВ «Млин». Підстава виникнення права власності - рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Правниче об'єднання імені Володимира Старосольського».

До 01.01.2013 року реєстрацію права власності на нерухоме майно на території Миколаївського району Львівської області здійснювало КП Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації».

Листом від 30.03.2017 року № 08-08/218/17 Господарський суд Львівської області повідомив, що згідно даних автоматизованої системи документообігу в суді господарський суд Львівської області не видавав наказ на користь ТзОВ «Млин» на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Правниче об'єднання імені Володимира Старосольського» від 29.09.2008 року по справі №04-09/08.

Позивач вважає, що право власності у ТзОВ «Млин» на нежитлову будівлю виникло протиправно, а тому був змушений звернутись в суд із вказаним позовом.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року оскаржив позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Посилається на те, що рішення третейського суду не є документом, який посвідчує виникнення, перехід права власності на нерухоме майно, при цьому рішення третейських судів є актами недержавної юрисдикційної діяльності з вирішення спорів і не є правовстановлюючим документом. Зазначає, у зв'язку з тим, що сторонами у третейському суді були дві юридичні особи, компетентним судом, який повинен видати виконавчий документ (наказ суду) у даному випадку є господарський суд Львівської області. Стверджує, що на момент звернення до КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» із питанням про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно у ТзОВ «Млин» були відсутні як сам правовстановлюючий документ, так і сам виконавчий документ, виданий компетентним судом відповідно до вимог закону. Вважає, що третейський суд фактично звернув стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно та посилається на те, що ЗУ «Про іпотеку» не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення третейського суду. Зазначає, що вирішення спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки не належить до компетенції третейських судів, оскільки така категорія справ підлягає вирішенню судами загальної юрисдикції. Крім цього, зазначає, що суд ухвалив рішення за відсутності позивача та його представника, не взявши до уваги подане клопотання про відкладення розгляду справи.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справи розглядаються судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ухвалою про призначення справи до розгляду в апеляційному суді від 29 жовтня 2018 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, без їх виклику.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При розгляді справи в суді першої інстанції суд керувався приписами ЦПК України в редакції 2004 року, на відповідність яким перевіряється оскаржуване рішення судом апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 набув права на майнові паї ПАФ імені Івана Франка, що підтверджені сертифікатами ЛВ № 138021 та ЛВ № 138025 відповідно 21.05.2013 року та 03.12.2015 року (т. 1 а.с. 8, 9).

Звернувшись до суду з позовом, який у подальшому був уточнений, позивач просив скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Правниче об'єднання імені Володимира Старосольського» від 29.09.2008 року та рішення про реєстрацію права власності за цей же рік.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення постійно діючого третейського суду від 29.09.2008 р. у справі №04-09/08.

Порядок оскарження рішень третейських судів врегульовано розділом VII-1 ЦПК України 2004 року та розділом VIII ЦПК України у редакції 2017 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 389-1 ЦПК України (в редакції, що діяла на час прийняття уточненої позовоної заяви до провадження) заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обовязки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Так, отримавши у грудні 2016 року Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №75879161 з якої вбачається, що право власності за ТзОВ "Млин" на будівлю на вул. Травнева, 2 в с. Берездівці зареєстровано на підставі рішення посійно діючого третейського суду від 29.09.2008 р., позивач дізнався про реєстрацію та підставу реєстрації права власності, а відтак про оскаржуване рішення третейського суду.

Позовну заяву подано 06.06.2017 р., а уточнену позовну заяву (із вимогою про скасування рішення третейського суду) лише 17.10.2017 р., тобто за спливом 10 місяців.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, в якому представник просив одночасно вважати такий заявою про застосування позовної давності (т. 1 а.с. 228-231).

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, заява № 14902/04, § 570, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позовна давність щодо позовної вимоги про скасування рішення третейського суду позивачем пропущена.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_7 дізнався про реєстрацію права власності на спірну нежитлову будівлю за ТзОВ «Млин» у 2016 році, однак не навів жодного доказу того, що він не міг дізнатися про дану обставину раніше, зокрема, під час придбання прав на майнові паї ПАФ імені Івана Франка у травні 2013 року. Тому позовну давність і по цій вимозі правильно вважав пропущеною.

Однак, в даному випадку відсутній факт порушення прав позивача діями відповідача щодо вирішення спірних майнових питань в третейському суді та щодо оформлення за ним права власності на нежитлову будівлю по вул. Травнева, 2 в с. Берездівці Миколаївського району Львівської області, оскільки оскаржувані позивачем рішення були прийняті за 5 років до набуття ним будь-яких майнових прав щодо майна ПАФ імені Івана Франка.

При цьому судом першої інстанції правильно враховано позицію, викладену в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року у справі № 461/2456/16 щодо відсутності факту порушення права позивача діями, які мали місце раніше, ніж позивач набув свої права.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з даним позовом, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача також у зв'язку з тим, що право на пай осіб, правонаступником яких є ОСОБА_2, реалізовано шляхом виділення їм майна в натурі, що встановлено рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 1313/2605/2012 (т. 1 а.с. 235-236).

Рішення суду набрало законної сили, а згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому, враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позову і у зв'язку з цим про відмову у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги тотожні доводам уточненої позовної заяви, яким суд першої інстанції належним чином надав оцінку, такі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року слід залишити без змін.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 04 березня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В