АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/275/19Головуючий по 1 інстанції - Смоляр О.А.
Категорія: 310000000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідач -ОСОБА_4;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_4

розглянувши у в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05.12.2018 року, постановлене під головуванням судді Смоляра О.А., у залі Черкаського районного суду Черкаської області 05.12. 2018 року, повний текст якого складено 10 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя, - :

в с т а н о в и в :

26.04.2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя.

Позивач ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19.05.2006 року був розірваний перший шлюб між сторонами, який був зареєстрований 05.02.2002 року. Після розірвання шлюбу 02.07.2007 року відповідач ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1800 га в АДРЕСА_1. Після розірвання першого шлюбу, сторони по справі в період часу з травня 2007 року до 05 квітня 2008 року, в тому числі, під час приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

05 квітня 2008 року сторони повторно зареєстрували шлюб, який був розірваний 09 листопада 2015 року рішенням Черкаського районного суду Черкаської області.

Під час другого шлюбу позивач ОСОБА_3 побудував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який був зареєстрований на ім'я відповідача ОСОБА_4 Позивач вказує, що оскільки будинок побудований під час перебування у шлюбі, то кожен має право на 1/ 2 частину будинку. Він вважає, що даний будинок можливо розділити реально по 1/2 частині кожному. ОСОБА_3 посилається, що будинок розташований на земельній ділянці, яка приватизована відповідачем у 2007 році згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0, 1800 га в АДРЕСА_1 з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку. Проте позивач вказує, що хоча приватизація земельної ділянки відбулась у період після розірвання першого шлюбу та укладення повторного шлюбу між сторонами, вони в цей період часу фактично проживали однією сім'єю, у них був спільний бюджет, вели спільне господарство, мали спільні витрати. Тому позивач вважає, що в період з травня 2007 року до 05 квітня 2008 року - повторної реєстрації шлюбу, сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому він також має право на 1/ 2 частину земельної ділянки. Тому позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з даною позовною заявою та просить суд визнати право власності по 1/2 частині кожному на житловий будинок визнати право власності по 1/2 частині кожному на земельну ділянку, розділити житловий будинок в натурі кожному по 1/ 2 частині та розділити земельну ділянку в натурі по 1/ 2 кожному.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач 08 серпня 2017 року подав суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій крім раніше заявлених позовних вимог , просить встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з травня 2007 року по 05 квітня 2008 року, посилаючись, що встановлення даного факту потрібно позивачу для вирішення вимог щодо визнання права власності на 1/ 2 частину земельної ділянки площею 0, 1800 га, розташованої під житловим будинком та господарськими спорудами в АДРЕСА_1, оскільки будинок побудований в період перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Тому позивач має право на 1/ 2 частину будинку, у зв'язку з чим просить визнати за ним право власності на 1/ 2 частину будинку та 1 / 2 частину земельної ділянки, а на іншу 1 /2 частину будинку та земельної ділянки просить визнати право власності за відповідачем . За таких обставин позивач ОСОБА_3 збільшивши позовні вимоги просить суд встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з травня 2007 року до 5 квітня 2008 року, визнати право власності по 1/2 частині кожному на житловий будинок, визнати право власності по 1/2 частині кожному на земельну ділянку.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 05 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 в період часу з травня 2007 року до 05 квітня 2008 року однією сім'єю, без реєстрації шлюбу.

Визнано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Черкаським РВ УМВС України в Черкаській області 11.04.2002 року) та ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Черкаським РВ УМВС України в Черкаській області 05.04.2002 року).

Визнано за ОСОБА_3, та за ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині за кожним на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3, та за ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині кожному на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а Державний акт на право користування землею серії НОМЕР_5, виданий на ім'я ОСОБА_4 02.07.2007 року - скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1424,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4, оскаржила рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги, ОСОБА_4 зазначає, що на її думку оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки покладені в основу судового рішення не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що під час судового розгляду жоден зі свідків не підтвердив достеменно факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах протягом періоду часу з травня 2007 року до 05.04.2008 року, оскільки жоден свідок не надав пояснень щодо ведення сторонами спільного господарства, спільного сімейного бюджету та придбання за спільні сумісні кошти будь-якого майна. Скаржник вважає, що задоволені судом позовні вимоги відносно визнання за позивачем права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки земельна ділянка набута ОСОБА_4 згідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку 02.07.2007 року. В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що вона вважає, що висновки суду про наявність підстав для задоволення вимог в частині визнання домоволодіння спільним сумісним майном та визнання права власності по 1 / 2 частині за кожним, не відповідають вимогам матеріального права. ОСОБА_4 посилається, що згідно свідоцтва про право власності від 10.12.2012 року спірний будинок зареєстрований за ОСОБА_4, загальна площа якого складає 100, 3 кв. м на момент набуття права власності. Після розірвання повторного шлюбу була проведена реконструкція будинку ОСОБА_4 самостійно, так як відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 29.12 2016 року, даних технічного паспорта та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.03. 2017 року вбачається, що загальна площа будинку становить 124, 9 кв. м. Відповідач вважає, що збільшення розміру будинку на 24, 6 кв. м становить 20 %, тому за позивачем можливо визнати право власності лише на 40 % домоволодіння. Також ОСОБА_4 в апеляційній скарзі посилається, що не погоджується з висновками суду про те, що заборгованість по аліментам на час розгляду справи є незначною, яка з урахуванням вартості спірного майна та частки відповідача у праві власності є не спів мірними, що не є достатньою підставою для відступлення від засад рівності часток з 1/ 2 до 30 % позивачу та 70 % відповідачу, так як вказані висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

ОСОБА_4 просить рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 грудня 2018 року скасувати, постановити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 30 % житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_4 право власності на 70 % житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 136 грн.

11 лютого 2019 року на адресу апеляційного суду Черкаської області надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 - адвоката Дубинського Віктора Михайловича. У відзиві Дубинський В.М. зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Суд правильно визнав доведеними та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_3 в частині встановлення факту спільного його проживання з відповідачем ОСОБА_4 в період часу з травня 2007 року до 05 квітня 2008 року. Дубинський В.М. звертає увагу на те, що відповідач в судових засіданнях визнала факт продовження будівництва спірного житлового будинку разом з позивачем на початку 2007 року (після їх першого розірвання шлюбу). Дана обставина, також незаперечно свідчить про те, що сторони у вищевказаний значимий для справи період часу, фактично проживали однією сім`єю. Інші доводи скаржника, наприклад, що даним рішенням порушені права повнолітньої дочки позивача ніякого значення по справі не мають, та в даному випадку, цим рішенням права її не порушені.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Дубинський Віктор Михайлович просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням, але без участі сторін.

Згідно до вимог ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

При цьому, за загальним правилом встановленим вказаною нормою права, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Згідно з вимогами ст.128 ЦПК України встановлено, що суд лише повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, а не викликає до судового засідання, якщо їх явка є не обов'язковою.

На підставі викладеного, розгляд даної справи проводиться судом апеляційної інстанції за загальним правилом, встановленим чинним процесуальним законом України з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання, але без виклику до судового засідання, оскільки їх явка є не обов'язковою.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності по 1/ 2 частині за кожним із подружжя на будинковолодіння та земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, посилаючись на наявні в матеріалах справи докази та показання свідків, допитаних у суді. Суд прийшов до висновку, що позивачем доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом певного періоду, а саме з травня 2007 року по 05 квітня 2008 року. Суд встановив, що спірний будинок було збудовано сторонами під час офіційного шлюбу та спільного проживання однією сім`єю, а тому він має належати сторонам на праві спільної сумісної власності, а отже підлягає розподілу та визнанню права власності по 1/ 2 частині за кожним із подружжя. Суд дійшов висновку, що земельна ділянка, яка надалась відповідачеві для будівництва та обслуговування будинку, була нею набута як співвласницею будинку, тому є спільною сумісною власністю подружжя, та в разі поділу будинку між подружжям і виділенням конкретної частини, до особи, яка не має право власності на земельну ділянку, переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки власності у спільному будинку.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 05.02.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстрований у Хутірській сільській раді Черкаського району Черкаської області. Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 травня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 05.02.2002 року в Хутірській сільській раді Черкаського району Черкаської області, актовий запис № 1.

02 липня 2007 року ОСОБА_4 приватизувала земельну ділянку, відведену для будівництва і обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1,, що підтверджується даними Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданого на підставі рішення Хутірської сільської ради Черкаського району від 16.03.2005 року, площею 0,1800 га (а.с.16).

05 квітня 2008 року сторони повторно зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Хутірської сільської ради Черкаського району, Черкаської області, актовий запис № 04.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 05.04.2008 року у виконавчому комітеті Хутірської сільської ради Черкаського району, Черкаської області, актовий запис № 04 - розірвано.

За час перебування у шлюбі сторони побудували будинок, що підтверджується даними свідоцтва про право власності від 29.12.2015 року на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, в тому числі набутою і під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Суд, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, має установити факти: спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки, відсутність перебування цих осіб в іншому шлюбі.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Суд першої інстанції послався на рішення Конституційного Суду України від 03.06.99 року № 5-рп/99, в якому зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, навність спільних витрат, купівлі майна для спільного господарювання, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом періоду з травня 2007 року по 05 квітня 2008 року позивачем ОСОБА_3 доведений, оскільки, крім показів свідків, позивачем в підтвердження позовних вимог було надано квитанції на придбання будівельних матеріалів, частина з яких датована 2007 роком і 2008 роком. Саме такий період, за який позивач просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, так як сторони проживали разом однією сім'єю, будували будинок, що вбачається із даних квитанцій про придбання будівельних матеріалів та показів свідків.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги, що з поданих копій квитанцій в підтвердження позовних вимог вбачається, що у товарних чеках, вказано замовником позивача ОСОБА_3

Апеляційний суд, погоджується із висновками суду першої інстанції, яким дано належну оцінку допитаним у суді свідкам, які підтвердили факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з травня 2007 року по квітнень 2008 року. Так, судом першої інстанції критично оцінено показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9, при цьому суд вказав, що вказані свідки є батьками та рідним братом відповідача, а тому заінтересовані як близькі родичі відповідача ОСОБА_4, у вирішенні спору на користь відповідача, що дає підстави ставити під сумнів свідчення зазначених свідків.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі, що жоден зі свідків не підтвердив достеменно факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах протягом періоду часу з травня 2007 року до 05.04.2008 року, оскільки жоден свідок не надав пояснень щодо ведення сторонами спільного господарства, спільного сімейного бюджету та придбання за спільні сумісні кошти будь-якого майна є безпідставними та необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом, так як спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищезазначену норму права, суд першої інстанції встановив, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набуто в період перебування у шлюбі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Апеляційний суд вважає, що не заслуговують на увагу і посилання скаржника на ч. 2 ст. 70 СК України, якою передбачено, що при вирішенні спору, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідач посилається на заборгованість по сплаті аліментів, яка вона вважає дає підстави для збільшення частки відповідача у спільному майні подружжя, але апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що розмір заборгованості за аліментами на час розгляду справи є незначним, порівняно з вартістю спірного житлового будинку з господарськими спорудами, тому з врахуванням вартості спірного майна та частки відповідача у праві власності і розміру заборгованості по аліментах, суд вірно вказав, що вони не є співвмірними, тому це не є достатньою підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Виходячи з вище викладеного, доводи апеляційної скарги, що висновки суду про наявність підстав для задоволення вимог в частині визнання домоволодіння спільним сумісним майном та визнання права власності по 1 / 2 частині за кожним, не відповідають вимогам матеріального права, є необґрунтованими та не відповідають доказам, наявним у матеріалах справи, тому також не підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду. Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги щодо відступу від рівності часток сторін, оскільки відповідач не надала належних та допустимих доказів, що її частка має бути збільшена до 70 %, а за позивачем визнано право власності на 30 %.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_4, оскільки була набута нею згідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку 02.07.2007 року, тому не підлягає поділу в порядку СК України. Проте, суд першої інстанції правильно послався, що ОСОБА_4 набула права власності на спірну земельну ділянку як співвласник будинковолодіння і її цільовим призначенням зазначено для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідно до пункту 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 згідно з положеннями статей 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

В свою чергу, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

За таких обставин, доводи скаржника, що суд допустив порушення вимог закону та не мав підстав для визнання права власності на 1/ 2 частину земельної ділянки за кожним із подружжя, оскільки земельна ділянка є лише власністю відповідача, є необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази як в підтвердження позовних вимог так і в їх заперечення, враховуючи відсутність домовленості між сторонами та відсутність шлюбного договору, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції , який прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Інші доводи апеляційної скарги, наведені ОСОБА_4 не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду та часткове задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05.12.2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особо, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Василенко Л.І.