ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/913/19 Справа № 185/883/17 Суддя у 1-й інстанції - Палюх Т.Д. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Деркач Н.М., Макаров М.О.

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк та Дрьомова Миколи Леонідовича на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" в особі філії "Донецьке регіональне управління" публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И Л А:

01 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ ПриватБанк про порушення прав споживача та визнання недійсним кредитного договору. Просив визнати недійсним Кредитний договір № DOK0GF400338 від 24.05.2005 року, укладений між ЗАТ ПриватБанк в особі заступника директора ГРУ РУ СФ по індивідуальному бізнесу філіалу Донецьке регіональне управління ЗАТ КБ ПриватБанк Кушнира К.О., діючого на підставі доручення та ОСОБА_1 з моменту укладання (том 1 а.с. 2-15, 137-142).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними п.1.1, 2.2.3, 3.6 та п.1.5 Кредитного договору № DOK0GF400338 від 24.05.2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" в особі філії "Донецьке регіональне управління", правонаступником якого є ПАТ комерційний банк "Приватбанк", в частині сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту та уплати у випадку порушення зобов`язань по погашенню кредиту Позичальником Банку процентів за користування кредитом в розмірі 2,35% щомісячно, понад вказану у п.1.1. договору суму щомісячного платежу. Зобов`язано ПАТ комерційний банк «Приватбанк» зарахувати кошти, отримані від ОСОБА_1 в рахунок сплати комісії розмірі 0,14% в сумі 35 доларів США щомісячно та процентів в розмірі 28,20% річних (2,35% щомісячних) на суму простроченої заборгованості на виконання умов п.1.1, 1.5 Кредитного договору № DOK0GF400338 від 24.05.2005 року, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в порядку, визначеному п.1.1 кредитного договору, а саме в рахунок сплати позивачем поточних процентів 12 % річних та тіла кредиту. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат (том 1 а.с.206-209).

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ ПриватБанк, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін. Витрати за подання апеляційної скарги покласти на Позивача (том 1 а.с.218-223).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності. Позивач посилався на норми законодавства, які не діяли на час виникнення договірних правовідносин між Позивачем та Відповідачем. Зазначив, що кредитний договір містить в собі детальну інформацію про права та обов`язки сторін відповідно до вимог законодавства чинного на момент укладання договору. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України Про банки та банківську діяльність на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Стосовно невірних висновків суду щодо співвідношення Закону України Про банки і банківську діяльність і Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю та ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмовити у задоволені позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 1 а.с.236-241).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції, не вивчив подані письмові клопотання та про них не вказав у своєму рішенні. Не перевірив існування інформації про умови кредитування в письмовій формі за підписом ОСОБА_2 . Суд встановив, що кредитний договір не відповідає вимогам ДСТУ та не визнав його в цій частині недійсним. Суд встановив, що у Кредитному договорі відсутній розпис та обґрунтування вартості виду і предмету кожної супутньої послуги кредиту та не визнав його в цій частині недійсним. Суд помилково дійшов висновку, що доводи щодо встановлення Банком непропорційно великої суми пені є необґрунтованими. Суд залишив поза увагою та не врахував, що кредитний договір містить обмеження вільно укладати цивільні угоди про страхування, вільно обирати Страховика. Суд залишив поза увагою та не врахував, що кредитний договір містить розмір щомісячного платежу, який не відповідає умовам Кредитного договору та не встановлений граничний розмір річної відсоткової ставки. Суд залишив поза увагою та не врахував, що Кредитний договір містить положення щодо можливості банком розголошення інформації, яка містить банківську таємницю. Суд не застосував норми права, викладені у постановах ВСУ та ВС, що є обов`язком суддів на дату його ухвалення та порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Суд залишив поза увагою та не зазначив, що відбувся обман споживача з боку Банка.

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 травня 2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ "Приватбанк" (далі банк) укладено кредитний договір № DOK0GF40000338 про надання споживчого кредиту в сумі 30250,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом 12 % річних та комісії у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно, зі строком повернення до 24 травня 2020 року, із щомісячним платежем 337,73 доларів США. Вказані кошти надані на наступні цілі: купівля житла, що розташоване: АДРЕСА_1 8, АДРЕСА_2 , в сумі 25000,00 доларів США, сплату страхових платежів в сумі 5250,00 доларів США (том 1 а.с.16-19).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань, взятих за Кредитним договором № DOK0GF40000338 від 24.05.2005 року, уклали: договір поруки від 24.05.2005 року між ОСОБА_3 та ЗАТ "ПриватБанк" (том 1 а.с. 24), договір іпотеки № DОК0016 від 22 червня 2005 року; між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "ПриватБанк", за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 20-23).

Згідно із наданим відповідачем розрахунком заборгованості за договором № DOK0GF40000338 від 24.05.2005 за період з 24.05.2005 по 02.06.2017 станом на 02.06.2017 встановлено, що загальний залишок заборгованості по кредиту становить 17749,35 доларів США, в т.ч.: тіло кредиту - 12396,54 доларів США, проценти 3866,90 доларів США, комісія 943,34 доларів США, пеня 542,57 доларів США (том 1 а.с. 103-110).

Суд першої інстанції встановив, що кредитний договір не відповідає повністю вимогам ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації», затвердженому Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55, однак у тексті аркушу першого кредитному договору (том 1 а.с.16) вказано, що від банку, як сторони договору, виступає заступник директора по індивідуальному бізнесу філії "ДРУ ЗАТ КБ "Приватбанк " Кушнир К.О., який діє на підставі довіреності.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно із п. 4.1 Кредитного Договору при порушенні Позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п.2.2.2, п.2.2.3 цього договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менш 1 гривні (або суми у валюті кредиту, еквівалентної 1 гривні за курсом НБУ на день оплати) за кожен день прострочення.

Пунктом 2.4.1 Кредитного договору, передбачено, що за погодженням з Банком здійснювати дострокове (як повне так і часткове) погашення кредиту. При цьому Позичальник зобов`язаний сплатити Банку суму процентів, суму комісії у відповідності з п.1.1, п.1.5 даного Договору, неустойку (штраф, пеню), якщо на час дострокового погашення кредиту (частини кредиту) у Банка з`явились підстави для стягнення неустойки згідно п.4.1 даного договору.

Пунктом п. 4.2. Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання Банком зобов`язань по видачі кредиту відповідно до п. 2.1.1 даного Договору за умови виконання Позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.7 даного Договору, Банк виплачує Позичальнику пеню в розмірі 0,1 % річних від несвоєчасно виданої суми Кредиту за кожен день прострочення виконання вказаного зобов`язання.

Таким чином, спірним кредитним договором встановлена відповідальність для обох контрагентів, законодавчо не врегульовано питання щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання позичальниками - фізичними особами грошових зобов`язань у відносинах споживчого кредитування, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи щодо встановлення банком непропорційно великої суми пені є необґрунтованими.

Пунктом 1.5 Кредитного Договору встановлено, що при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, Позичальник сплачує Банку проценти за користуванням кредитом у розмірі 2,35 % у місяць, нараховані від суми непогашеної у строк заборгованості по Кредиту.

Тобто, згідно п.1.1 Кредитного договору Споживач зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом 1 % на суму залишку заборгованості, а при порушенні зобов`язань по погашенню кредиту Позичальник несе відповідальність передбачену п.1.5 та п.4.1 Кредитного договору - підвищення процентів за користування кредитом до 2,35 %, таким чином, Банк підняв процент до 2,35 % на місяць (28% річних замість 12%,), що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості за кредитом( а.с.103-110) та одночасно встановив пеню в розмірі 0,15 % за кожен день прострочення (54,75 % річних).

Підвищення відсоткової ставки, яке встановлене п.1.5 кредитного договору, за своєю правовою природою є штрафною санкцією за порушення умов кредитного договору, а не відсотками за користування грошовими коштами в розумінні ст.1048 ЦК України.

Отже, застосування до відсоткової ставки коефіцієнту 2,35 є штрафною санкцією, а подвійне притягнення до цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення не допускається, що відповідає змісту правової позиції Верховного Суду України в справі №6-2003цс15, відповідно до якої визначено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні засоби шляхом видачі готівкових засобів на строк до 24.05.2020 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 30 250,00 доларів США на наступні цілі: купівля житла в сумі 25 000,0 доларів США і на сплату страхових платежів в сумі 5250,00 доларів США з оплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і комісії за розрахункове-касове обслуговування у розмірі суми 0,14 % від суми виданого кредиту щомісячно у період уплати, комісії за дострокове погашення кредиту згідно із п.1.5 цього Договору. Часом сплати вважати період з 15 по 20 число кожного місяця. Згідно із пунктом 2.2.3 Кредитного договору, Позичальник зобов`язується сплатити Банку комісію згідно п.1.1.

Відповідно до п. 3.6 договору Позичальник сплачує Банку комісію в розмірі та строки, вказані в п.1.1, п. 1.5 договору. Якщо відповідно до п. 1.1 цього договору передбачена щомісячна комісія, то вона встановлюється у фіксованому розмірі із дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшли по закінченні останнього періоду сплати до дня остаточного погашення кредиту, комісія сплачується у вище вказаному розмірі.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за кредитом сума щомісячної комісії є незмінною і становить 35 доларів США( а.с.103-110).

При цьому відповідач безпідставно нарахував, а позивач сплачував комісію за обслуговування кредиту, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що умови п. 1.1, п. 2.2.3, п. 3.6 та п. 1.5 Кредитного договору не відповідають вимогам законодавства, а тому вказані умови є недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Проте, повністю погодитися з висновком суду колегія суддів не може з огляду на наступне.

Як убачається із матеріалів справи, позивач з часу отримання кредитних коштів з 2005 року регулярно сплачує платежі за кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч.1, ч. 2 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

При цьому, відповідач безпідставно нараховував, а позивач сплачував комісію за обслуговування кредиту, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16.

Подвійне притягнення до цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення не допускається, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що умови п. 1.1, п. 2.2.3, п. 3.6 та п.1.5 Кредитного договору не відповідають вимогам законодавства, а тому вказані умови є недійсними на підставі ч. 1 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України.

Однак, відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що Кредитний договір не відповідає повністю вимогам ДСТУ 4163-2003 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації», затвердженому Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 №55, однак у тексті аркушу першого кредитному договору (том 1 а.с.16) вказано, що від банку, як сторони договору, виступає заступник директора по індивідуальному бізнесу філії "ДРУ ЗАТ КБ "Приватбанк " Кушнир К.О., який діє на підставі довіреності.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надати належним чином завірені документи, що посвідчують повноваження представника Банку, за участю якого укладався кредитний договір №DOK0GF40000338 від 24.05.2005 року, а саме, рішення правління банку про повноваження ОСОБА_4 та довіреність на підставі якої діяв ОСОБА_4 під час укладання Кредитного договору № DOK0GF40000338 від 24.05.2005 року (том 2 а.с.53-54).

Копію ухвали суду Банком отримано 15 січня 2019 року.

Однак, зазначену ухвалу не виконано, витребувані докази суду ані не направлено, ані в судовому засіданні не надано, представник банку в судове засідання не з`являється, а отже апеляційний суд позбавлений можливості перевірити зазначені доводи.

Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Разом із тим, банком під час розгляду спору в суді першої інстанції заявлено про застосування позовної давності (том 1 а.с.163). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93,22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивач стверджує, що про введення його банком в оману дізнався після отримання правової консультації 27.07.2016.

Проте, позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами того факту, що про порушення свого цивільного права він не міг дізнатися раніше, адже договір складений в чотирьох екземплярах, один із яких знаходиться у позивача, оскільки копію договору ОСОБА_1 приєднав до матеріалів даної цивільної справи при зверненні її до суду із даним позовом. Договір укладений у 2005 році. Перешкод у зверненні за правничої допомогою до адвоката принаймні з 2005 року не доведено.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст.257 ЦК України). ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом лише у лютому 2017 року, тобто попустивши трирічний строк позовної давності на дев`ять років, а тому апеляційний суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пунктів п. 1.1, п. 2.2.3, п. 3.6 та п. 1.5 кредитного договору за пропуском строку позовної давності.

Позивач не просив поновити строк позовної давності, оскільки вважає, що його не пропустив.

Позивач при укладенні кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мав можливість скористатися своїм правом, визначеним ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте він таких дій не вчинив. Натомість позивач підписав договір, отримав кредитні кошти та вносила проплати, тобто договір сторонами виконувався.

З огляду на вищевикладене відсутні правові підстави визнати кредитний договір недійсним, а тому апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Судовий збір у сумі 1280 грн., який понесений банком за подання апеляційної скарги, компенсується останньому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач звільнена від таких витрат ч. 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.141 ЦПК України).

Керуючись ст. 259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2018 року скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" в особі філії "Донецьке регіональне управління" публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про захист прав споживачів відмовити.

Компенсувати за рахунок держави акціонерному товариству комерційному банку "ПриватБанк" (м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний код: 14360570) судові витрати у розмірі 1280 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: