ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/684/18Головуючий у 1-й інстанції Сташківа Н.Б.
Провадження № 22-ц/817/185/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 308010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Кантицька О.І.

та ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 604/684/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року (ухваленого суддею Сташківим Н.Б., дату складання повного тексту рішення не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про втрату права на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою в АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона на підставі договору дарування від 27.10.2009 року є власником вказаної квартири з надвірними будівлями, в якій з 08.02.1994 року зареєстрований відповідач. Посилаючись на те, що останній більше десяти років не проживає у спірній квартирі, не є членом її сім'ї, жодної участі в утриманні квартири не приймає, комунальних послуг не оплачує, допомоги у веденні підсобного господарства не надає, будь-яких домовленостей щодо збереження за ним житлового приміщення між ними не було, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не створював просила задовольнити позов. Зазначила, що відповідач реєстрацією свого місця проживання створює перешкоди у користуванні належною їй власністю, тому просить визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено і визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він в квартирі зареєстрований з 1974 року, після одруження перейшов проживати до своєї дружини, однак контактів з квартирою не втрачав, час від часу приїжджав та перебував в ній (провідував маму яка проживала в квартирі, косив траву) і про договір дарування мамою квартири на користь позивачки (дочки) дізнався після смерті матері у 2018 році. Інформація, яка зазначена у пункті 4 договору дарування про те , що особи, які зареєстровані та проживають в квартирі на момент його укладення не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) не відповідає дійсності. Вважає, що позивачка прийнявши в дарунок квартиру за обставин його реєстрації в ній, прийняла на себе зобов'язання.

Суперечливими є мотивування з посиланням на статтю 405 ЦК України в той час коли суд зазначає про те що він не є членом сім'ї власника.

Факт реєстрації його у спірній квартирі не створює позивачці перешкод у користуванні нею.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки вказав, що позивачка правомірно набула право власності на квартиру і на той час відповідач не був членом сім'ї колишнього власника житла і не є членом сім'ї позивачки (він був лише близьким родичем-сином та братом відповідно). 01.08.2001 року відповідач створив сім'ю (зареєстрував шлюб) з ОСОБА_4, пішов проживати окремо від матері та з дружиною вели спільне господарство, мають спільних дітей. У вересні 2003 вони розірвали цей шлюб і 12.08.2005 року відповідач зареєстрував новий шлюб з ОСОБА_5 з якою вони проживають більше десяти років в селі Іванівка Підволочиського району та ведуть спільне господарство.

Аргументи апелянта що він не втрачав контактів зі спірною квартирою, нібито допомагав по господарству, працював на городі, допомагав робити ремонт не відповідають дійсності, оскільки наведені з надуманих корисливих мотивів та не підтверджені жодним доказом. Епізодичні появи відповідача за вказаною адресою не підтверджують постійного проживання. Будь-яких речей відповідач у квартирі не має і не зберігає.

Перешкоди спричинені реєстрацією місця проживання відповідача, якому на зареєстровану адресу неодноразово приходять із правоохоронних органів різного характеру повістки, повідомлення про заборгованість великих сум по аліментах на дітей від першого шлюбу, повідомлення про повернення кредиту відповідачем та інше, негативно впливають на права та інтереси позивача, а тому вона просить захистити своє право власності.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, подав заяву в якій просить його апеляційну скаргу задовольнити і розгляд справи проводити у його відсутності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнала, дала пояснення аналогічні вказаним у відзиві та додатково пояснила, що відповідач інколи приходить у нетверезому стані, влаштовує скандали та свої дії пояснює тим, що він зареєстрований у спірній квартирі і має право користуватись нею. Вказані обставини порушують її права, а тому враховуючи те, що відповідач більше десяти років не проживає у спірному помешканні просить задовольнити її позов.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування укладеного 27.10.2009 року є власником квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі з 08.02.1994 року проте більше десяти років не проживає в ній та відмовляється добровільно знятись з реєстрації. Домовленості про збереження за ним права користування квартирою на час його відсутності не було.

Фактично ОСОБА_3 на протязі цих десяти років проживає без реєстрації у селі Іванівка Підволочиського району разом із дружиною ОСОБА_5, ведуть спільне господарство.

Відповідач змінивши місце проживання не зареєстрував його.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач більше десяти років не проживає у квартирі та у зв'язку з тим, що він залишається зареєстрованим в ній порушується право власності позивачки .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 15 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 41 Конституції України кожна особа має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Встановивши, що відповідач не є членом сім'ї власника квартири, більше десяти років не проживає у спірній квартирі, та без згоди власника використовує її власність - квартиру як зареєстроване місце свого проживання (на зареєстроване місце проживання надходить різного роду кореспонденція) суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивачки.

Доводи відповідача, що він не втрачав зв'язку з квартирою, оскільки провідував матір, яка проживала в цій квартирі та допомагав їй (косив траву та ін.) не заслуговують уваги суду, оскільки не свідчать про те що він має право на проживання в квартирі (користування).

Вказівка у договорі дарування (п. 4 договору) про те, що особи, які є зареєстрованими та проживають у квартирі на момент укладення договору не заперечують проти їх виселення та зняття з реєстрації не має правового значення для вирішення спору.

Посилання суду на статтю 405ЦК України, як і на статті 64 і 156 ЖК України не спростовують висновків суду, а доводять ту обставину, що відповідач не є членом сім'ї власника квартири, а тому не має права користуванням ним.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі не вбачає.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне судові витрати покласти на відповідача в межах понесених ним витрат.

Апеляційний суд, керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на відповідача в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення складено 05 березня 2019 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді О.І.Ткач

М.В.Ходоровський