Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

м. Київ

справа № 309/3327/15-ц

провадження № 61-32582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Хустська державна нотаріальна контора Закарпатської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області у складі судді Кеміня В. Д.

від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю., Куштана Б. П.,

від 16 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 , Хустської державної нотаріальної контори Закарпатської області про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та визнання права на частку у спадковому майні.

Позов мотивовано тим, що з травня 1993 року по 31 серпня 2012 року вона з ОСОБА_3 проживала однією сім`ю без реєстрації шлюбу. Відповідач є сином ОСОБА_3 від першого шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, однак при житті залишив заповіт, яким заповів все належне йому майно сторонам у справі. 26 лютого 2013 року нотаріусом Хустської державної нотаріальної контори було складено заяву від її імені про відмову від прийняття спадщини. Посилаючись на те, що зазначена заява була підписана нею під впливом помилки, оскільки вважала, що для оформлення спадщини необхідні великі матеріальні витрати, а відповідач запропонував переоформити спадщину на більш вигідних умовах, а також що вона не усвідомлювала значення своїх дій, позивач просила визнати недійсною відмову від спадщини та визнати за нею право власності на 1/2 частку спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що підписуючи заяву про відмову від спадщини вона не усвідомлювала значення своїх дій та помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що підписуючи заяву про відмову від спадщини вона не усвідомлювала значення своїх дій та помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Відзив на касаційну скаргу

Від ОСОБА_2 надійшли заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених судами рішень.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким позивачка ОСОБА_1 проживала з травня 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та який є батьком відповідача ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все належне йому майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2

26 лютого 2013 року ОСОБА_1 подала до Хустської державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини за померлим ОСОБА_3

16 листопада 2016 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу.

У частині третій статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Суд установив, що відповідно до заяви ОСОБА_1 від 26 лютого 2013 року, поданої до Хустської державної нотаріально контори, вона, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовляється від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3

ОСОБА_1 роз`яснено її право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України.

Вказані обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_1 зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї.

При цьому позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України

2004 року суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що заява про відмову від прийняття спадщини була складена нею внаслідок помилки, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якої можна б було вважати, що правочин не був вчинений, тому суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні її позову.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши усі обставини справи, надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову

ОСОБА_1

Посилання в касаційній скарзі на те, що позивач не була повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції є помилковими, оскільки про судове засідання, призначене, зокрема, на 29 березня 2016 року, був повідомлений представник позивача ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреності

від 16 липня 2015 року, що підтверджується розпискою про повідомлення про розгляд справи (а. с. 68). Повідомлення про розгляд справи представника особи, яка бере участь у її розгляді, вважається повідомленням і цієї особи.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,

а рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 16 травня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта