Головуючий у І інстанції Остапчук Т.В.
Провадження №22-ц/824/4871/2019 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Сержанюка А.С.,

при секретарі: Зубленку Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами Міністерства юстиції України та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та просив про його задоволення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 27 серпня 1996 року він зареєстрований приватним нотаріусом і здійснював нотаріальну діяльність в різних нотаріальних округах Луганської області. З 21 вересня 2015 року ОСОБА_1 був зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу згідно наказу Головного територіального управління юстиції в м. Києві.

Наказом Міністерства юстиції України від 28 квітня 2016 року № 1258/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» було тимчасово заблоковано доступ позивача, як приватного нотаріуса, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно терміном до 26 жовтня 2016 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року вищевказаний наказ Міністерства юстиції України був визнаний неправомірним та скасований. Дана постанова суду першої інстанції була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2017 року.

ОСОБА_1 в позові посилався на те, що протиправним наказом йому заподіяна матеріальна та моральна шкода, оскільки з 28 квітня 2016 року до 26 жовтня 2016 року він не мав можливості здійснювати нотаріальні дії, пов`язані з нерухомістю і отримувати за це доходи. Тому, позивач вважає, що на його користь з Державного бюджету України повинна бути стягнута матеріальна шкода у вигляді упущеної вигоди в розмірі 2 996 431,9 грн. та моральна шкода, яку позивач оцінив у 10 000 грн., відповідно до положень ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 500 грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї вимоги.

Відповідач Міністерство юстиції України також подало на рішення суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційному суді позивач ОСОБА_1 та його представник свою апеляційну скаргу підтримали та просили колегію суддів її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, як незаконне та необґрунтоване. Проти задоволення скарги відповідача заперечили, посилаючись на її безпідставність.

Представник Міністерства юстиції України в судовому засіданні подану ними апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення, заперечивши при цьому проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважаючи законним та обґрунтованим рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги позивача та задоволення скарги відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу з 21.09.2015 року (а.с.17-18).

Наказом Міністерства юстиції України від 28.04.2016 року № 1258/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» було тимчасово заблоковано доступ позивача, як приватного нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно терміном до 26.10.2016 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.12.2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 вищевказаний наказ від 28.04.2016 року за №1258/5 визнаний неправомірним та скасований (а.с.43-49). Дана постанова суду першої інстанції була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року (а.с.51-53) та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 жовтня 2017 року (а.с.55-61).

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що вищевказаним протиправним наказом йому заподіяна матеріальна та моральна шкода, оскільки він з 28.04.2016 року до 26.10.2016 року не мав можливості здійснювати нотаріальні дії, пов`язані з реєстрацією нерухомості.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення на його користь матеріальної шкоди у розмірі 2 996 431,9 грн., суд першої інстанції виходив з її недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим, або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з підстав неправомірних дій посадової особи щодо тимчасового блокування доступу позивача як приватного нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно терміном з 28.04.2016 року до 26.10.2016 року.

Згідно з ч.1, п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу положень статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Заявляючи вимоги про стягнення упущеної вигоди з Державного бюджету України в розмірі 2 996 431,9 грн., позивач виходив з розрахунку неможливості отримання оплати послуг, що надаються приватним нотаріусом за домовленістю сторін. При цьому доказів, належних, допустимих та достовірних на підтвердження тієї обставини, що дана сума збитків не є абстрактною, а дійсно була б отримана позивачем, як і доказів того, що дана сума не була отримана ним виключно внаслідок неправомірних дій відповідача, ОСОБА_1 суду надано не було, в зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду в частині відмови у стягненні на його користь матеріальної шкоди зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 1500 грн. моральної шкоди, в межах доводів апеляційної скарги Міністерства юстиції України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стягуючи на користь ОСОБА_1 1500 грн. моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено неправомірність дій посадової особи Міністерства юстиції України у блокуванні доступу позивача, як приватного нотаріуса, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що, на думку суду, є достатньою підставою для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди у визначеному судом розмірі - 1500 грн.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення вимог вищенаведених процесуальних норм, позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи Міністерства юстиції України та наслідками, зазначеними позивачем у позові. При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи Міністерства юстиції України неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не являється достатньою підставою для висновку про наявність в справі підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Таким чином, висновок суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди порушує норми процесуального права, оскільки ґрунтується на припущеннях, що суперечить положенням ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення в частині задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди судом ухвалено з порушенням норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у стягненні за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у стягненні за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди - відмовити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: