Постанова

Іменем України

15 травня 2019 року

місто Київ

справа № 462/5804/16-ц

провадження № 61-39342св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Керівник Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах Львівської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гриник Іван Юрійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року у складі судді Кирилюк А. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Крайник Н. П., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Керівник Львівської місцевої прокуратури №2 в інтересах Львівської міської ради 03 листопада 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гриник І. Ю., про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, звільнення земельних ділянок.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ОСОБА_2 04 квітня 2012 року зареєструвала право власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 та на АДРЕСА_2 на підставі рішень Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2012 року у справах № 2а-2145/12, № 2а-2147/12,

№ 2а-2149/12. При цьому за інформацією Залізничного районного суду м. Львова від 04 березня 2013 року зазначені цивільні справи у 2012 році не зареєстровані, не розглядалися та такі рішення не ухвалювались. Тому позивач вважає, що ОСОБА_2 неправомірно зареєстровано право власності на зазначені об`єкти нерухомого майна.

06 березня 2013 року прокуратурою Залізничного району м. Львова внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 358 КК України та скеровано матеріали до СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області для проведення досудового розслідування в межах кримінального провадження.

23 липня 2014 року Залізничним районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі № 462/3058/14-ц за позовом прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно. Зазначеним рішенням суду визнано недійсним та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , яка була проведена обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»: від 04 квітня 2012 року № 36369164 на нежитлове приміщення на АДРЕСА_3 , площею 21, 6 кв. м, від 04 квітня 2012 року № 36368742 на нежитлове приміщення на АДРЕСА_4 , площею 50, 7 кв. м, від 04 квітня 2012 року № 36367993 та на нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 , площею 30, 0 кв. м. Також цим рішенням встановлено, що не було підстав для здійснення державної реєстрації 04 квітня 2012 року права власності за ОСОБА_2 на три спільних об`єкти нерухомості та те, що ОСОБА_2 не набувала право власності на зазначені об`єкти нерухомості на підставах, передбачених чинним законодавством.

Водночас, не будучи законним власником майна та протиправно зареєструвавши за собою право власності на нерухоме майно, а саме на АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 продала зазначені об`єкти нерухомого майна ОСОБА_1 відповідно до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 10 квітня 2012 року. У подальшому ОСОБА_1 на підставі зазначених правочинів зареєстрував право власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, з оспорюваних правочинів встановлено, що спірні будівлі знаходяться на земельних ділянках з зазначеними кадастровими номерами, а саме: № НОМЕР_1 (на АДРЕСА_7), № НОМЕР_2 на ( АДРЕСА_2 ), № НОМЕР_3 (на АДРЕСА_5), однак зазначене не відповідає дійсності, оскільки Львівською міською радою не приймалося рішення щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, затвердження такої та надання земельних ділянок за зазначеними адресами в користування (оренду), а отже і не присвоювались зазначені у спірних договорах кадастрові номери земельних ділянок на АДРЕСА_5 . Інформація щодо земельних ділянок за зазначеними кадастровими номерами також відсутня у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та публічній кадастровій карті. Відтак, встановлено, що у оспорювані договори внесено завідомо неправдиві відомості. У результаті вчинення зазначених правочинів Львівська міська рада позбавлена можливості використовувати земельні ділянки на АДРЕСА_5 , які є у комунальній власності та на яких знаходиться майно, яке перебуває у власності ОСОБА_1 .

Крім того, земельні ділянки, на яких знаходяться спірні об`єкти майна, надавалися Львівською міською радою в оренду ОСОБА_3 , дружині відповідача ОСОБА_1 , для обслуговування МАФів, що підтверджується договорами оренди землі від 14 липня 2011 року.

Отже, оскільки власником зазначених земельних ділянок є Львівська міська рада, як представник територіальної громади м. Львова, безпідставна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно на зазначених земельних ділянках порушує права власника щодо володіння, користування та розпорядження останніми.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Представник відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечив, зазначив, що на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 10 квітня 2012 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належать будівлі магазинів на АДРЕСА_7 та АДРЕСА_2 . Укладаючи зазначені договори, ОСОБА_1 не знав і не міг знати, що рішення суду, яким визнано право власності за ОСОБА_2 , є незаконним і що вона не мала права здійснювати продаж зазначених будівель, отже він є добросовісним набувачем зазначених спірних об`єктів. Крім того, до отримання ОСОБА_2 права власності за рішенням суду право власності на вказані споруди належало його дружині ОСОБА_3 за договором дарування від 07 червня 2010 року, тому лише вона, як попередній власник, вправі витребувати зазначене майно. Враховуючи, що позивач не є попереднім власником спірних будівель магазинів, договори купівлі-продажу будівель недійсними не визнані, відтак не вправі подавати віндикаційний позов.

Щодо вимоги про зобов`язання звільнити земельні ділянки, вважає, що така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки звільнення земельних ділянок призведе до знищення (руйнування) об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності ОСОБА_1 , такі теж не можуть вважатись об`єктами самочинного будівництва, а є об`єктами права власності добросовісного набувача, а вимоги щодо демонтажу самочинного будівництва можуть пред`являтись лише до особи, яка здійснила таке будівництво. Оскільки про оспорювані правочини прокурору та Львівській міській раді стало відомо ще в квітні 2013 року просить застосувати позовну давність, якщо суд не знайде підстав для відмови в задоволенні позову за безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов підтримав, просив його задовольнити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року, позов задоволено частково. Судом визнано недійсними договір купівлі-продажу будівлі магазину, загальною площею 30, 00 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10 квітня 2012 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 178; договір купівлі-продажу будівлі магазину, загальною площею 21, 6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10 квітня 2012 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 175; договір купівлі-продажу будівлі магазину, загальною площею 50, 7 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10 квітня 2012 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 181. Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю магазину на АДРЕСА_2 , площею 30, 00 кв. м, реєстраційний номер майна 36367993, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 10 травня 2012 року; нежитлову будівлю магазину на АДРЕСА_3 , площею 21, 6 кв. м, реєстраційний номер майна 36369164, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 10 травня 2012 року; нежитлову будівлю магазину на АДРЕСА_4 , площею 50, 7 кв. м, реєстраційний номер майна 36368742, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 10 травня 2012 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що спірні об`єкти знаходяться на земельних ділянках, які є комунальною власністю територіальної громади міста Львова, що перешкоджає власнику цих земельних ділянок, Львівській міській раді, вільно володіти, користуватись та розпоряджатись ними у встановленому законом порядку. Лише в обраний позивачем спосіб захисту, шляхом визнання недійсними оспорюваних договорів та скасування державної реєстрації права власності за останнім власником цих об`єктів (тимчасових споруд), відповідачем ОСОБА_1 , позивач зможе відновити своє порушене право власності на землю, а не на спірні об`єкти, оскільки реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна є підставою для переходу права власності на земельну ділянку (права користування земельною ділянкою), на якій знаходиться цей об`єкт.

При цьому, оскільки ОСОБА_1 не здійснював самочинного будівництва, то покладення на нього обов`язку звільнення земельних ділянок шляхом знесення належних йому на праві власності нежитлових будівель магазинів суперечитиме законодавству, тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити.

Суди зробили висновки про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, оскільки, починаючи з квітня 2013 року, прокурор неодноразово, у травні 2014 року та у вересні 2015 року, звертався до суду з позовами в інтересах Львівської міської ради, які стосувались того ж предмету спора - спірних об`єктів магазинів (торгових павільйонів), однак предметом позовів була лише частина вимоги, право на яку мав позивач, і, окрім того, про порушене право Львівської міської ради, як власника земельних ділянок, на яких розміщені спірні об`єкти, прокурор та позивач дізнались з рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2014 року у справі № 462/3058/14-ц.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку з червні 2018 року, ОСОБА_1 просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року в частині задоволення позову Львівської місцевої прокуратури № 2 в інтересах Львівської міської ради скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що він є добросовісним набувачем, що не заперечувалось під час розгляду справи іншими учасниками справи. Оскільки позивач не є попереднім власником спірних будівель магазинів, а тому не вправі подавати віндикаційний позов, а отже заявлені вимоги про скасування державної реєстрації права власності не підлягають задоволенню. При цьому судами не враховано дотримання принципу балансу між інтересами суспільства та правами відповідача як власника майна фактично протягом 6 років. Враховуючи, що ані прокурор, ані міська рада не є сторонами оскаржуваних договорів, самі договори не порушують їхніх прав та інтересів як власників земельних ділянок. На думку заявника, судами неправильно застосовано правила статей 215, 216 ЦК України, правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 листопада 2016 року у

справі № 6-2069цс16.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то заявник зазначає, що ОСОБА_2 набула статусу відповідача у справі без клопотання позивача, без подання уточненого позову, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог до ОСОБА_2 , які відсутні в позові. Наведеному доводу апеляційний суд не надав правової оцінки.

Додатково заявник зазначає, що сплив трирічний строк звернення до суду з цим позовом, що є окремою підставою для відмови у його задоволенні.

На переконання заявника, представництво інтересів Львівської міської ради прокурором порушує принцип змагальності, рівності та диспозитивності сторін. У матеріалах справи відсутні відомості про неспроможність Львівської міської ради самостійно захищати свої права та реалізовувати процесуальні повноваження. Прокурор помилково дійшов висновку, що законодавством не передбачено органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор не довів встановлення службової недбалості посадових осіб Львівської міської ради, що може бути підставою для звернення прокурором в інтересах Львівської міської ради з цим позовом.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить визнати безпідставною касаційну скаргу, залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 28 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що предметом спору у справі, що переглядається, є споруди магазинів, розташованих на АДРЕСА_2, площею 21, 6 кв . м, на АДРЕСА_2 , площею 30 кв. м, та на АДРЕСА_4 50, 7 кв. м, у м. Львові.

Зазначені споруди не є об`єктами нерухомого майна, оскільки у них відсутній фундамент, а є тимчасовими спорудами - торговими павільйонами без влаштування фундаменту, виготовленими з полегшених конструкцій

(сендвіч-панелей).

Такий тип споруд підпадає під визначення тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності (мала архітектурна форма, далі - МАФ) відповідно до ухвали Львівської міської ради від 23 квітня 2015 року № 4526

«Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» (раніше, станом на 2010-2012 роки, - відповідно до ухвали Львівської міської ради від 27 грудня 2007 року № 1470 «Про затвердження Правил розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові і порядку надання дозволів на розміщення об`єктів торгівлі, ресторанного господарства та сфери послуг у малих архітектурних формах і схем та переліків розміщення малих архітектурних форм на території м. Львова».

Первинно спірні об`єкти відповідно до ухвали Львівської міської ради від 27 грудня 2007 року № 1470 та ухвали Львівської міської ради від 16 грудня 2010 року № 19, якою внесено зміни у додатки до ухвали Львівської міської ради від 18 грудня 2008 року № 2311 «Про затвердження Перспективної схеми розміщення малих архітектурних форм як частини програми комплексного благоустрою міста», використовувались як малі архітектурні форми (МАФи) суб`єктом підприємницької діяльності (СПД) ОСОБА_4 .

Для розміщення та обслуговування МАФів суб`єктам підприємницької діяльності надавались у користування земельні ділянки на підставі договорів оренди, які укладались між СПД та Львівською міською радою.

Згідно з Додатком 7-ЗМ до ухвали Львівської міської ради від 16 грудня 2010 року № 19, СПД ОСОБА_4 було замінено на ФОП ОСОБА_3 (дружину відповідача ОСОБА_1 ).

14 липня 2011 року між Львівською міською радою (орендодавцем) та ФОП ОСОБА_3 (орендарем) укладено три договори оренди земельних ділянок для обслуговування МАФів (пізніше, з 2015 року - тимчасових споруд): про оренду земельної ділянки на АДРЕСА_9 ) - строком на п`ять років (до 18 грудня 2013 року), термін дії якого додатковою угодою від 15 грудня 2014 року продовжено до 30 грудня 2014 року, а додатковою угодою від 02 листопада 2015 року - до 30 грудня 2016 року; про оренду земельної ділянки на АДРЕСА_3 - строком на п`ять років (до 18 грудня 2013 року), термін дії якої продовжено додатковою угодою від 15 грудня 2014 року до 30 грудня 2014 року; про оренду земельної ділянки на АДРЕСА_4 - строком на п`ять років (до 18 грудня 2013 року), термін дії якої продовжено додатковою угодою від 15 грудня 2014 року до 30 грудня 2014 року.

Зважаючи на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок, що спірні об`єкти - це тимчасові споруди (торгові павільйони) розміщені на землях комунальної власності територіальної громади міста Львова, земельні ділянки під розміщення та для обслуговування яких надавались власникам МАФів у строкове платне користування на підставі договорів оренди, дія яких вже закінчилась.

Первинно право власності на зазначені об`єкти було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 04 квітня 2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки».

Підставою для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на будівлю магазину, загальною площею 26, 1 кв. м, на АДРЕСА_3 зазначено рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2012 року у справі № 2а-2147/12.

Підставою для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на будівлю магазину, загальною площею 50, 7 кв. м, на АДРЕСА_4 зазначено рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2012 року у справі № 2а-2145/12.

Підставою для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на будівлю магазину, загальною площею 30, 0 кв. м, на АДРЕСА_2 зазначено рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2012 року у справі № 2а-2149/12.

Після реєстрації права власності на спірні об`єкти, 10 квітня 2012 року, відповідач ОСОБА_2 уклала з відповідачем ОСОБА_1 оспорювані договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І. Ю, відповідно до яких ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 три будівлі магазинів: площею 21, 6 кв. м на АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта - 36369164); площею 30 кв. м на АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта - 36367993), а також площею 50, 7 кв. м на АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта - 36368742).

На підставі цих договорів 10 травня 2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначені об`єкти будівель магазинів.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 квітня 2014 року у справі № 462/2854/13-ц відмовлено у задоволенні позову прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах Львівської міської ради, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гриник Іван Юрійович, про визнання недійсним та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання договорів недійсними.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2014 року, яке набрало законної сили, у справі № 462/3058/14-ц за позовом прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах Львівської міської ради та Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , здійснену Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 04 квітня 2012 року № 36369164, на нежитлове приміщення на АДРЕСА_3 , площею 21, 6 кв. м; від 04 квітня 2012 року № 36368742 на нежитлове приміщення на АДРЕСА_4 , площею 50, 7 кв. м; від 04 квітня 2012 року № 36367993 на нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 , площею 30, 0 кв. м.

Цим рішенням суду встановлено, що ОСОБА_2 не набула право власності на спірні об`єкти у встановленому законом порядку та у неї були відсутні підстави для державної реєстрації права власності на зазначені об`єкти, оскільки право власності за нею на спірні об`єкти зареєстровано на підставі неіснуючих рішень суду.

Отже, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2014 року встановлено факт незаконності набуття права власності ОСОБА_2 на спірні об`єкти, зокрема факт відсутності правової підстави для набуття такого права.

Щодо порушення прав та інтересів Львівської міської ради вчиненням оскаржуваних правочинів

Звернувшись до суду з цим позовом, прокурор, діючи в інтересах Львівської міської ради, зазначив, що в результаті вчинення оспорюваних правочинів Львівська міська рада позбавлена можливості використовувати належні їй земельні ділянки.

Під час вирішення спору, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано й не встановлено, яким чином вчинення оспорюваних правочинів, в яких Львівська міська рада не є стороною, порушує права міської ради, яким чином ОСОБА_1 перешкоджає реалізації прав на земельні ділянки, на яких розташовані спірні об`єкти.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Під час вирішення спору по суті суди першої та апеляційної інстанцій наведеного не врахували, не дослідили питання й не встановили, яким чином залежить можливість реалізації прав позивача внаслідок визнання недійсним договору, стороною якого він не є.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів щодо відчуження спірного майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором купівлі-продажу.

Щодо незалучення до участі у справі ОСОБА_3

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд врахував, що прокурор в інтересах Львівської міської ради звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 26 жовтня 2011 року № 1141, у разі коли внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється щодо державної реєстрації переходу чи припинення речових прав, державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав та поновлює записи про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав, що існували до проведення державної реєстрації прав.

Зважаючи на наведене, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації призведе до поновлення реєстрації на спірні об`єкти за попереднім власником, ОСОБА_2 , яка не має прав на них, що встановлено рішеннями судів у інших провадженнях, тобто не призведе до відновлення прав та законних інтересів міської ради як особи, в інтересах якої звернувся до суду прокурор.

Також судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що правомірним власником тимчасових споруд є саме ФОП ОСОБА_3 на підставі укладеного 07 червня 2010 року між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 договору дарування.

Враховуючи, що судом в іншому провадженні визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , здійснену Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 04 квітня 2012 року, за № 36369164, на спірні об`єкти, то наслідком є поновлення за ФОП ОСОБА_3 прав та обов`язків щодо спірних об`єктів, розташованих на земельній ділянці, належній територіальній громаді міста Львова.

Зважаючи на наведене, судами першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, вирішено питання, яке стосується прав та інтересів ФОП ОСОБА_3 , щодо спірних об`єктів. Зазначена особа до участі у справі, що переглядається, не залучена, незважаючи на те, що вирішено питання про належність зазначених спірних об`єктів та не спростовано питання правомірності набуття нею прав власності на них.

Вирішуючи спір по суті, не залучивши до участі у справі ФОП ОСОБА_3 , суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Суди не визначили правову природу спірного майна та його правовий режим, помилково визначили особу власника та належне коло заінтересованих осіб.

Оцінка аргументів касаційної скарги щодо звернення з позовом прокурора в інтересах держави в особі Львівської міської ради

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до абзаців першого-третього частини четвертої вказаної статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

Прокурор у позовній заяві зазначив, що Львівська міська рада не вживала достатніх заходів для скасування права власності та повернення земельних ділянок у розпорядження територіальної громади.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд зробив висновок, що судами неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин. Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з ухваленням нового рішення в частині про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про звільнення земельних ділянок не оскаржувалося, а тому Верховним Судом відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України не переглядалося.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються на позивача, а у зв`язку з розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій - підлягають відшкодуванню позивачем на користь заявника.

Вирішення питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року зупинено виконання (дію) рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року до закінчення касаційного провадження у цій справі.

Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Керуючись статтями 406, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року скасувати в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову керівника Львівської місцевої прокуратури №2 в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гриник Іван Юрійович, про визнання недійсними договорів, скасування реєстрації права на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з Львівської місцевої прокуратури №2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 9 094, 80 грн.

Стягнути з Львівської місцевої прокуратури №2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 16 536, 00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик