РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

ун. № 759/18367/18

пр. № 2/759/2484/19

08 лютого 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Грень О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася у листопаді 2018 р. до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є одноосібним власником цієї квартири на підставі договору дарування від 28.08.2014 р., посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Ревою І.М. Разом із позивачем у квартирі також зареєстрована сестра позивача - ОСОБА_3, яка звільнивши подаровану квартиру від своїх особистий речей і висилившись із неї для подальшого проживання в іншому місці необхідних дій щодо реєстрації зміни місця проживання не вчинила. Відповідач комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні житла не бере, не має у цій квартирі визначеного для проживання місця, як і її особистих речей у ній. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач понад один рік не проживає у належній ОСОБА_1, остання вимушена звернутись до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування належним позивачу на праві власності жилим приміщенням.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала і просила задовольнити, повідомила що вказану квартиру подарувала їй її матір. Сестра позивача - ОСОБА_3 починаючи з 2007-2008 р. у цій квартирі не проживає, особистих речей не має, комунальні платежі не сплачує, нею не цікавиться.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги також підтримала, позов просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у спосіб передбачений нормами ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвали суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї, судових повісток за адресами місця реєстрації й фактичного місця їх проживання. У відповідності зі ст. 278 ЦПК України відповідачу було запропоновано надати суду у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ували суду про відкриття провадження у справі відзив, чого нею зроблено не було.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, зважаючи на належне повідомлення відповідача у справі про розгляд такої, згідно вимог ст. 128, 131 ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення позивача та її представника, показання свідків, дослідивши у сукупності та співставленні надані суду докази, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачу належить на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування квартири від 28 серпня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Ревою І.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 8-919, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.08.2014 р. індексний № 26097942.

Згідно відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 дійсно є зареєстрованою в квартирі за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до оглянутих у судовому засіданні Актів про непроживання особи від 15.05.2018, 12.06.2015, 10.07.2018, 14.08.2018, 11.09.2018, 23.10.2018, складених за участю мешканців зазначеного вище будинку, які засвідчені директором ДП «ЖЕД БУ №7», ОСОБА_3 фактично не проживала за адресою: АДРЕСА_1 на момент їх складення.

Так, допитані у судовому засіданні свідки мешканці будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під присягою дали покази, що відповідач ОСОБА_3 більше року не проживає за цією адресою. Свідок ОСОБА_5, що проживає в кв. НОМЕР_3 цього будинку, зазначила про те, що зараз у НОМЕР_4 ніхто не жива, раніше бабуся сама проживала, а позивач до неї час від часу навідувалася, відповідача ніколи не бачила і не знає. Свідок ОСОБА_6, що проживає у НОМЕР_5 цього будинку дала показання, що вона працювала 6 років починаючи з 2012 р. консьєржом у їхньому під'їзді. Повідомила, що зараз у квартирі ніхто не проживає, раніше проживала мати позивача, а відповідача вона ніколи взагалі не бачила.

Частиною першою ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК україни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Оскільки позивач є власником зазначеної квартири, тому має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності щодо особи, яка не є його співвласником, проте в ній зареєстрована, шляхом визнання її такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 704 грн. 80 коп., які сплачено позивачем за подання позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Коваль О.А.