1Справа № 335/6675/13-ц 4-с/335/38/2019
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Апаллонової Ю.В., за участю секретаря: Жечевої А.В., заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , державного виконавця Юлдашева А.А., заінтересованої особи ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича, заінтересована особа ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича, заінтересована особа ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 .

У скарзі зазначалося, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя № 335/6675/13- ц від 02.07.2013 подання державного виконавця задоволено та тимчасово обмежено право виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-1201/10, виданими 23.03.2010 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя та виконавчим листом № 2/0814/1627/2011, виданим 08.11.2012 Ленінським районним судом м. Запоріжжя.

Інформація про виконавче провадження: станом на 10.04.2019р. виконавче провадження закінчено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документу стягувачу). виконавчий документ було повернуто 12.06.2013 року стягувачеві згідно відповіді № 5792-3-03,4 від 11.04.2019р. (отримано 17.04.2019р.) начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у запорізькій області О.С.Клименко.

10.04.2019 року ОСОБА_1 подав до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області заяву- скаргу про скасування заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України застосованих на підставі Ухвали від 02.07.2013р. Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя справа № 335/6675/13-ц провадження №6/335/800/2013. ОСОБА_1 17.04.2019 року отримав відповідь №5792-3-03,4 Відділу, підписана 11.03.2019 року на заяву - скаргу від 10.04.2019р.

Начальник Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Запорізькій області О.С.Клименко не змінив рішення про скасування заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, тому заявник, посилаючись на те, що доказів ухилення боржника від виконання судового рішення немає, просив суд поновити строк звернення до суду, визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області головного державного виконавця А.А. Юлдашева що до тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 виконаної на підставі Ухвали від 02.07.2013р. Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя справа № 335/6675/13-ц провадження 6/335/800/2013. Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 виконаної головним державним виконавцем А.А.Юлдашевим Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області на підставі Ухвали від 02.07.2013р. Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя справа № 335/6675/13-ц провадження №6/335/800/2013. Зобов`язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області А.А.Юлдашева направити подання до Адміністрації державної прикордонної служби України із зняття особи (боржника) ОСОБА_1 з контролю.

У судовому засіданні заявник підтримав скаргу і просить задовольнити з підстав викладених у скарзі, зазначив, що від виконання рішення він не ухилявся, а тому до нього було застосовано обмеження у праві виїзду за межі України без достатніх підстав, рішення суду він не виконував не умисно, а тому що не мав доходів і вважає, що за кордоном він зможе заробити кошти і повернути борги.

Представник заявника скаргу підтримав з зазначених у скарзі підстав.

Державний виконавець у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував і зазначив, що наразі виконавче провадження знищено, а тому згідно відомостей Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та АСВП на виконанні у відділі перебувало зведене виконавче провадження відносно у тому числі і ОСОБА_1 , 12.06.2013 державним виконавцем в порядку п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документа стягувану) (в редакції закону, що був чинний на момент вчинення виконавчих дій) вищезазначені виконавчі провадження завершено, про що було винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 12.06.2013, а не про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону. Підстав для зняття встановленого Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя обмеження боржника у праві виїзду за межі України, в межах вищезазначеного зведеного виконавчого провадження - не було. Окрім того, як відомо стягувач у подальшому повторно неодноразово пред`являв виконавчий лист до виконання до інших відділів ДВС, однак рішення суду так і не виконано.

Заінтересована особа ОСОБА_3 у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення скарги, зазначивши, що він стягувач за виконавчим провадження і з 2013 року жодних дій з боку ОСОБА_1 з приводу виконання судового рішення не було, рішення не виконується, незважаючи на те, що боржник має майно, у тому числі і нерухоме. Також зазначив, що після повернення йому виконавчого листа у 2013 році він ще декілька разів подавав до виконавчої служби Дніпровського району виконавчий лист на виконання, однак ОСОБА_1 постійно змінює місце проживання, не реєструє право власності на нерухомість, якою володіє, з метою ухилення від виконання обов`язків по поверненню боргу, і оскільки борг дуже значний, може виїхати за кордон і не виконувати і далі судове рішення, а тому просить у задоволенні скарги відмовити.

Заінтересована особа ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду скарги була повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали, додані до скарги, вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У ст. 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Щодо строку звернення до суду зі скаргою, то з урахуванням того, що відповідь на звернення заявник отримав 17.04.2019 року, а до суду звернувся 22.04.2019 року, тобто з дотриманням строків, тобто відповідно до вимог ч.1 ст.449 ЦПК України.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Запорізькій області перебувало зведене виконавче провадження з примусового виконання:виконавчих листів № 2-1201/10, виданих 23.03.2010 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, про стягнення в солідарному порядку з фізичної особи- підприємця ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ТОВ «САМХІТА» на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитними договорами у розмірі 6 779 257,78 грн., суму судового збору у розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 250,00 грн.; виконавчого листа №2/0814/1627/2011, виданого 08.11.2012 Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики: основний борг у сумі 704129,95 грн., проценти за користування позикою у сумі 327420,43 грн. та понесені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 3219,00 грн.

Державним виконавцем відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, що діяв на момент вчинення виконавчих дій) у процесі здійснення вищезазначеного зведеного виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що боржник ухилявся від виконання зобов`язань, покладених на нього рішеннями судів, звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із поданням щодо тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - до виконання ним зобов`язань за рішенням судів.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя № 335/6675/13- ц від 02.07.2013 подання державного виконавця задоволено та тимчасово обмежено право виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-1201/10, виданими 23.03.2010 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя та виконавчим листом № 2/0814/1627/2011, виданим 08.11.2012 Ленінським районним судом м. Запоріжжя.

12.06.2013 року державним виконавцем в порядку п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документа стягувану) (в редакції закону, що був чинний на момент вчинення виконавчих дій), тобто у зв`язку із тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними вищезазначені виконавчі провадження завершено, про що було винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 12.06.2013 року.

Відповідно до п. 11.4 Розділу XI Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції на час повернення виконавчого документа стягувачу), у разі виконання боржником відповідних зобов`язань, у тому числі зі сплати аліментів, а також у зв`язку із закінченням виконавчого провадження державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов`язковому направленню до Адміністрації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Отже, на час повернення виконавчого документа стягувачу обов`язку державного виконавця одночасного зняття обмеження у праві виїзду за межі України, чинне на той час законодавством не передбачало, виконавче провадження було завершено, однак не закінчено (ст. 49 Закону), а тому бездіяльності державним виконавцем допущено не було.

Аналогічні приписи містяться і в п. 4 Розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції на час звернення заявника до ДВС зі скаргою, тобто на 10.04.2019 року), згідно до якого, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону (закінчення виконавчого провадження); скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Суд зауважує, що заявник помилково ототожнює поняття «повернення виконавчого документа стягувачу» і «закінчення виконавчого провадження», які регулюють різними статтями Закону і мають різні юридичні наслідки .

Враховуючи положення статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», (в редакції закону, що був чинний на момент вчинення виконавчих дій) повернення виконавчого документа стягувачу не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Таким чином, ураховуючи вимоги п. 4 Розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень та Закону України «Про виконавче провадження», підстав для зняття встановленого Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя обмеження боржника у праві виїзду за межі України, в межах вищезазначеного зведеного виконавчого провадження на час винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не було, так як виконавче провадження не закінчувалося, а виконавчий документ повертався стягувачу.

З огляду на зазначене, підстав для зняття встановленого Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя обмеження боржника у праві виїзду за межі України не було як на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, так і не існує на час розгляду скарги, а тому суд приходить до висновку, що державним виконавцем бездіяльність, про яку йдеться у скарзі, допущена не була і державний виконавець не порушив вимог законодавства.

Суд зауважує, що заявник у скарзі фактично висловлює свою незгоду із ухвалою суду від 02.07.2013 року, якою ОСОБА_1 тимчасово обмежено право виїзду за межі України, такі ж доводи містить і заява-скарга до ВПВРУ від 10.04.2019 року, однак зазначена ухвала на теперішній час є чинною та в судовому порядку не скасована і законність її ухвалення не може бути предметом розгляду скарги, поданої в порядку розділу VII ЦПК України до суду першої інстанції. Незгода із цією ухвалою може бути предметом апеляційного перегляду.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифікованоЗаконом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р., у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

При цьому, розглядаючи скаргу, суд враховує такий принцип цивільного судочинства як виконуваність рішення суду та ст.14 ЦПК України, в якій визначені ознаки обов`язковості судових рішень. Крім того, виконання судового рішення - є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43)

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Півень проти України» заява №56849/00, 29 червня 2004 року, суд дійшов висновку, що відповідно до українського законодавства саме на державній виконавчій службі лежить обов`язок належно, у повному обсязі і без затримок виконувати рішення суду, що передбачає вжиття всіх необхідних заходів, які передбачені законом і повинні привести до виконання рішення.

Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні справи суд ураховує, що судові рішення відносно боржника ОСОБА_1 ухвалені у 2010 та 2012 роках, однак ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що зобов`язання з примусового виконання виконавчих листів на теперішній час виконані.

До того ж, ст. 451 ЦПК України встановлює, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно з частинами 5-7 ст.441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Заява в порядку ст. 441 ЦПК України ОСОБА_1 до суду не подавалася, а заявник звернувся до суду із скаргою у порядку розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» і заявив вимогу про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яка не може бути задоволена у межах скарги на бездіяльність державного виконавця з огляду на предмет скарги та приписи ст. 451 ЦПК України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не обґрунтував належними та допустимими доказами своє клопотання, рішення суду про стягнення боргу ним не виконується та матеріали справи протилежного не містять, посилання заявника на те, що він, будучи працездатною особою, не працевлаштувався і має наміри працювати лише за кордоном, не має будь-якого правового значення для зазначеної скарги на бездіяльність державного виконавця,бездіяльність державним виконавцем допущена не була, оскільки він діяв в межах повноважень, тому суд не вбачає жодних правових підстав для та відмовляє у задоволенні скарги в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2,10-13, 259,260, 450,451 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича, заінтересована особа ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

Вступна та резолютивна частина ухвали суду виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 22 травня 2019 року.

Повний текст ухвали складено 27 травня 2019 року.

Суддя: Ю.В. Апаллонова