Єдиний унікальний номер 225/5266/18 Номер провадження 22-ц/804/535/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 29 листопада 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» Міністерства вугільної промисловості України про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку (справа № 225/5266/18, суддя Скиба М.М., повний текст рішення складено 29 листопада 2018 року у місті Торецьк Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Торецьквугілля» (далі - Д П «Торецьквугілля») про стягнення заборгованості по оплаті лікарняних листів (тимчасової непрацездатності) за вересень, жовтень-листопад 2017 року, січень, лютий, квітень та травень 2018 року та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31 травня 2018 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що раніше він працював на шахті Д П «шахта Центральна» Д П «Торецьквугілля». 31 травня 2018 року був звільнений за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. В цей же день відповідач не виплатив йому всі належні при звільненні виплати у встановлений законодавством термін, чим порушив ст. 116 КЗпП України.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 29 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» Міністерства вугільної промисловості України про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 92 088 гривень 93 коп.

В іншій частині позову про стягнення середнього заробітку та по оплаті лікарняних листів (оплаті тимчасової непрацездатності) - відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 569 грн.80 коп.

Із вказаним рішенням суду не погодилось Державне підприємство «Торецьквугілля» (далі - Д П «Торецьквугілля») та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції, та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що остаточно виплату по лікарняним листам Д П «Торецьквугілля» здійснило 07 листопада 2018 року, виплативши позивачу всю заборгованість в розмірі 8 587 грн.40 коп.

Відповідач вважає, що законодавством не передбачено застосування до роботодавця такого санаційного заходу як виплата працівникові середнього заробітку за час затримки виплати лікарняних листів , а відтак застосування вимог ст. 117 КЗпП України до затримки виплат по лікарняним листам є безпідставним.

Апелянт також зазначив, що відповідно до роз'яснень, наданих у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Позивач ОСОБА_1 та представник відповідача - Д П «Торецьквугілля» в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, але про дату, час та місце розгляду справи вони повідомлені належним чином (а.с. 72, 74, 75, 76, 77, 78, 79, 80, 81).

Позивач в заяві просив розглянути апеляційну скаргу за відсутності сторони позивача, вважав, що рішення суду ухвалено законно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права(а.с. 72).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з'явилися, оскільки, відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу Д П «Торецьквугілля» слід задовольнити частково, а рішення суду змінити, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, що неоспорені сторонами.

ОСОБА_1 перебував з відповідачем у трудових відносинах, що підтверджується записами в трудовій книжці.

31 травня 2018 року він був звільнений за ст. 38 КЗПП України, в зв'язку з виходом на пенсію.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать працівникові від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення працівника.

Однак, відповідач в день звільнення виплату всіх належних сум позивачеві не здійснив.

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по оплаті лікарняних листів (оплаті тимчасової непрацездатності) за вересень, жовтень-листопад 2017 року, січень, лютий, квітень і травень 2018 року та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31 травня 2018 року по день фактичного розрахунку.

Відповідно до довідки №7/1152 від 14 листопада 2018 року, відповідач платіжним дорученням № 349 від 07 листопада 2018 року здійснив оплату перших п'яти днів за лікарняними листами за періоди з 18 вересня 2017 року по 27 серпня 2017 року в сумі 1 618,05 грн., з 31 жовтня 2017 року по 14 листопада 2017 року - 1 703,80 грн., з 20 листопада 2017 року по 29 листопада 2017 року - 1 793,60 грн., з 21 грудня 2017 року по 09 січня 2018 року - 1 854,10 грн., з 08 лютого 2018 року по 21 лютого2018 року - 1 617,85 грн., а всього - 8 587,40 грн.

Згідно з частиною першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Період затримки розрахунку при звільненні з 01 червня 2018 року по 07 листопада 2018 року складає 111 днів заборгованості. Середньоденний заробіток позивача ОСОБА_1, згідно довідки відповідача, розраховано в 829,63 грн., виходячи з заробітної плати позивача за березень та квітень 2018 року (а.с. 23).

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 92 088 грн. 93 коп. з невиплати заборгованості за лікарняними листками, що складала 8 587 грн. 40 коп. за період затримки розрахунку з 01 червня 2018 року по 07 листопада 2018 року, суд виходив з середньоденного заробітку позивача, помноженого на 111 днів заборгованості.

В задоволенні інших позовних вимог про стягнення з відповідача допомоги по оплаті тимчасової непрацездатності за лікарняними листками за вересень - листопад 2017 року, січень - лютий, квітень - травень 2018 року, відмовлено, оскільки зобов'язання з оплати решти суми зазначеної допомоги покладаються законодавством на Фонд соціального страхування, а оплату перших п'яти днів такої допомоги роботодавцем в повному обсязі здійснено 07 листопада 2018 року.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому судове рішення в цій частині апеляційним судом не переглядається.

При вирішенні справи суд посилався на п. 4 ч.1 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1966 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 2, 47, 116, 117, 233 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 22, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», норми Кодексу законів про працю України та інші, що регулюють спірні правовідносини.

Однак, повністю погодитись з рішенням суду щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5,зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

За змістом ст. 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травм, не пов'язаних з нещасним випадком на виробництві,здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Питання оплати тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми регулюється також Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженим Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27 квітня 2007 року № 24, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 червня 2007 року № 715/13982 (далі - Порядок).

Пунктом 2.1 Порядку передбачено, що підставою для оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця та надання допомоги, пов'язаної з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, є виданий в порядку, передбаченому Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я від 13 листопада 2001 року № 455, зареєстрованою в Мін'юсті 04 грудня 2001 року за № 1005/6196, листок непрацездатності та наявність акта про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 або акта розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 «Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» (далі - постанова КМУ № 1232).

Отже, обов'язок з оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, і такі кошти відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Саме такого правого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-259 цс 17.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Саме з такого розуміння зазначеної норми матеріального права виходив й суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення у справі, яка є предметом перегляду.

Разом з тим, не можна погодитись з розміром стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з оплати лікарняних листів за перші п'ять днів непрацездатності, які підприємством остаточно були виплачені 07 листопада 2018 року (в сумі 8 587 грн. 40 коп.), визначеного судом у сумі 92 088 грн. 93 коп., з огляду на наступне.

Як випливає зі змісту п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Проте, зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача в сумі 92 088 грн. 93 коп., при визначенні розміру цього відшкодування суд першої інстанції не врахував, що загальний розмір несвоєчасно виплаченої позивачу суми за лікарняними листами складає 8 587 грн. 40 коп., що не є співмірним з розміром стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд не врахував, що відмовляючи в задоволенні позову про стягнення заборгованості з виплати допомоги з тимчасової непрацездатності та частини середнього то заробітку за час затримки за період з 08 листопада 2018 року по день ухвалення рішення, суд дійшов висновку, що іншої заборгованості підприємства перед позивачем не існувало. Також встановлено, що підстави для стягнення середнього заробітку за період з 08 листопада по день ухвалення рішення відсутні. При цьому суд також не врахував істотність заборгованості з виплати за перші п'ять днів непрацездатності за лікарняними листами, виплаченої підприємством 07 листопада 2018 року в сумі 8 587 грн. 40 коп., порівняно із розміром стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника визначеного судом в 92 088 грн. 93 коп., що порушує принцип співмірності та справедливості.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд першої інстанцій допустив неправильне застосування норм матеріального права, а тому рішення суду слід змінити - зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Державного підприємства «Торецьквугілля» на користь ОСОБА_1 з 92 088 грн. 93 коп. до 8 587 грн. 40 коп. до розміру стягнення несвоєчасно виплаченої заборгованості, частково задовольнивши апеляційну скаргу Державного підприємства.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, розподіл стягнення судового збору покладається наступним чином.

Так, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8 587 грн. 40 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому оплату судового збору на користь держави слід покласти на відповідача в розмірі 704 грн. 80 коп. (0,4 розміру мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в розмірі 1762 грн. на 1 січня 2018 року), оскільки позивач був звільнений від оплати судового збору при подачи позову. Виходячи з того, що судом апеляційна скарга відповідача задоволена на загальну суму 83 501 грн. 53 коп. (92 088 грн. 93 коп. - 8 587 грн. 40 коп.), що складає 90,67 % від задоволених вимог по скарзі, відповідачу слід компенсувати за рахунок держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 547 грн. 64 коп., виходячи з розрахунку 1 252 грн. 44 грн. - сума судового збору Д П «Торецьквугілля» оплаченого за подачу апеляційної скарги (1 381 грн. 32 коп. помножена на 90,67 %) за відрахуванням 704 грн. 80 коп. (розміру мінімального судового збору, від оплати якого позивача звільнено за подачу позову).

Таким чином, за рахунок держави на користь Державного підприємства «Торецьквугілля» слід компенсувати судовий збір в розмірі 547 грн.64 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Торецьквугілля» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 29 листопада 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення судового збору - змінити.

Зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з Державного підприємства «Торецьквугілля» (, адреса реєстрації 85200 Донецька область місто Торецьк, вул. Дружби, 19) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) з 92 088 (дев'яносто двох тисяч вісімдесят вісім) гривень 93 коп. до 8 587 (восьми тисяч п'ятсот вісімдесят сім) гривень 40 коп.

Компенсувати за рахунок держави на користь Державного підприємства «Торецьквугілля» (, адреса реєстрації 85200 Донецька область місто Торецьк, вул. Дружби, 19) судовий збір в розмірі 547 грн.64 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді:

Повний текст постанови складений 05 березня 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.