КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 369/9220/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Дубас Т.В.

04 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Андрієнко А.М.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Людмила Дмитрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович, приватний нотаріус Буждиганчук Євдокія Юріївна про визнання договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя, договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та із урахуванням збільшених позовних вимог просив визнати за ним право власності на нерухоме майно - об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на земельну ділянку, площею 0,145га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 ; зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні спірним майном

У травні 2018 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просила:

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4332/2019
визнати недійсним договір іпотеки до незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 від 15 травня 2015 року за реєстровим № 403, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.;

визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя щодо незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 від 15 травня 2015 року за реєстровим № 405, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 від 16 листопада 2016 року за реєстровим № 7031, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В.;

визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 16 листопада 2016 року за реєстровим № 7034, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. та стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 судовий збір пропорційно до заявлених позовних вимог.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року у задоволенні первісних позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки до незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 від 15 травня 2015 року за реєстровим № 403, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.;

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя щодо незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 від 15 травня 2015 року за реєстровим № 405, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.;

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 від 16 листопада 2016 року за реєстровим № 7031, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В.;

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 16 листопада 2016 року за реєстровим № 7034, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 939,70 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права без повного та всебічного дослідження обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що з умовами мирової угоди погодитися не можна, оскільки її укладення порушило заборону на відчуження майна, обтяженого іпотекою та стосувалася, зокрема прав та обов`язків іпотекодержателя нерухомого майна.

Зазначає, що договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.05.2015 був вчинення на законних підставах та одноосібним власником та договори купівлі-продажу від 16.11.2016 також були вчинені з дотриманням норм чинного законодавства.

Вказує, що Наказ Міністерства юстиції України №1458/5 є незаконним, прийнятим на підставі висновку Комісії з питань розгляду скарг з порушеннями останньої. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Зазначає, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Постанова Верховного суду від 21.12.2018.

Учасники процесу відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не подавали.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просила останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення первісних позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 . заперечували проти апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Представник ОСОБА_5 - Фадєєва Н.І. підтримала апеляційну скаргу та просила рішення суду скасувати.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного, суд першої інстанції виходив з того, що договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладені без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3 , яка є співвласником предметів іпотеки в силу вимог ст. 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржувані договори відповідно до вимог ст. ст. 203, 205, 215 ЦК України мають бути визнані судом недійсним. Враховуючи визнання недійсними дані договори, як наслідок підлягають визнанню недійсними договори купівлі-продажу від 16 листопада 2016 року, оскільки підставою укладення останніх послугували недійсні правочини. Оскільки суд дійшов до висновку про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, то відсутні правові підстави для задоволення первісного позову.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 20 липня 1996 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 (т. 3, а. с. 6).

05 липня 2008 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О. за реєстровим № 4707, була придбана земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,1450 га, цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 151).

ОСОБА_3 , як дружина ОСОБА_4 , надала згоду, на купівлю останнім вищезазначеної земельної ділянки, яка посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О. за реєстровим №1706 (т. 2, а. с. 139).

На підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу від 05 липня 2008 року, на ім`я ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,1450 га, цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, за адресою: АДРЕСА_1 , серії НОМЕР_4 від 29.12.2008 (т. 3, а. с. 11).

Відповідно до відповіді сільського голови Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за № 225 від 09.04.2014, на земельній ділянці площею 0,1500 га, цільове призначення якої - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_1 ), яка розташована в АДРЕСА_1 , знаходиться самовільно побудований будинок (т. 3, а. с. 12).

Згідно копії акта, складеного за участю вуличного депутата ОСОБА_8 від 14 травня 2014 року зазначено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 дійсно проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 2009 року (т. 3, а. с. 13).

Відповідно до висновку експерта за результатами експертного дослідження №26/39-14 від 27.07.2014, будівельна готовність садибного житлового будинку АДРЕСА_1 становить 100 %, так як будівництво його завершено повністю; вважаючи вимоги ДБН В. 2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», існуючий технічний стан, 100 % будівельна готовність будинку № 45, що розташований у кварталі Онтаріо в с. Михайлівка-Рубежівка Києво-Святошинського району Київської області, можна експлуатувати та використовувати його як одноквартирний садибний житловий будинок для постійного проживання (т. 3, а. с. 14-23).

16 липня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був розірваний судом.

04 липня 2016 року Києво-Святошинський районним судом Київської області у справі про поділ подружнього майна була постановлена ухвала про затвердження мирової угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно якої за кожним із них визнано по 1/2 права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,1450 га за цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 та спірний об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок (93 % готовності), загальною площею 411,0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 28-30).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2017 року вищезазначену ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2016 року залишено без змін (т. 3, а. с. 2-5).

15 травня 2015 року за договором позики ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 позику в сумі 1 234 158 грн. 00 коп., що на момент укладення договору становить еквівалент 60 000 дол. США за курсом НБУ (т. 2, а. с. 141).

15 травня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим № 403, згідно з яким на забезпечення виконання Основного зобов`язання (умов вищезазначеного договору позики від 15.05.2015) іпотекодавець ( ОСОБА_4 ) передав в іпотеку іпотекодержателю ( ОСОБА_5 ) належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 . Незавершене будівництво належить іпотекодавцю на праві власності на підставі декларації про початок будівельних робіт, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області 19 березня 2015 року за № КС 85 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 квітня 2015 року, згідно витягу від 29 квітня 2015 року, виданого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, індексний номер витягу 36996913, номер запис про право власності 9536382, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24. Земельна ділянка належить іпотекодавцю на підставі дублікату договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Тимчук В.О., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 11 лютого 2015 року за реєстровим № 365 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 лютого 2015 року, згідно витягу від 27 лютого 2015 року, виданого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, індексний номер витягу 34272973, номер запису про право власності 8887372, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24 (т. 2, а. с. 17-20).

Пунктом 5.2.9 вищезазначеного договору іпотеки встановлено, що сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотеко держателя може здійснюватися шляхом: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за основним зобов`язанням; набуття права власності на предмет іпотеки.

Також, 15 травня 2015 року між ОСОБА_5 (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до п. 1.1 якого зазначено, що після виникнення відкладальної обставини, визначеної в п. 5.3 цього договору (права і зобов`язання заданим договором, крім зазначених в п. 3.2 та п. 5.3 цього договору, виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, тобто на 31 день після документально підтвердженого надіслання на адресу іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 35 Закону України «Про іпотеку») іпотекодавець зобов`язується передати, а іпотекодержатель зобов`язується прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належні іпотекодавцю на праві приватної власності: незавершене будівництво, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 (т. 2, а. с. 21а-24).

При укладенні вищезазначених договорів, ОСОБА_4 склав заяву, якою стверджував, що на момент придбання та укладання, підписання та нотаріального посвідчення договору іпотеки та договору задоволення вимог іпотекодержателя щодо належного йому нерухомого майна, а саме: незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_5 , він у шлюбі не перебував та не перебуває, не проживав та не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу з іншою особою, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на ці гроші, у тому числі відповідно до ст. 65, 74 та 97 СК України, немає. Зазначена заява посвідчена 15 травня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. (т. 2, а. с. 21).

У зв`язку із неповерненням позики, ОСОБА_4 була направлена письмова вимога про усунення порушення та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Оскільки ОСОБА_4 не була виконана вимога про усунення порушень, після спливу встановленого строку, ОСОБА_5 задовольнив свої вимоги шляхом продажу предмета іпотеки ОСОБА_2 згідно з положеннями п.5.2.9 договору іпотеки.

16.11.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - об`єкта незавершеного будівництва, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., за реєстровим номером 7034 (т. 1, а. с. 6-10).

Відомості про реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна за Позивачем були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 16.11.2016, згідно витягу від 16.11.2016, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., м. Київ, індексний номер витягу 73058546, номер запису про право власності 17449407, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4 (т. 1, а. с. 18-19).

16.11.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., за реєстровим номером 7031 (т. 1, а. с. 12-17).

Відомості про реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна за Позивачем були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 16.11.2016, згідно витягу від 16.11.2016, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., м. Київ, індексний номер витягу 73058684, номер запису про право власності 17449372, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24 (т. 1, а. с. 20-21).

ОСОБА_2 зазначив, що після реєстрації за Відповідачами права власності на нерухоме майно, останні порушують його законні права та інтереси та перешкоджають в реалізації права власності, користування та розпорядження його майном, у зв`язку з чим звернувся до суду із відповідним позовом.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду із зустрічним позовом зазначила, що у січні-квітні 2015 року ОСОБА_4 отримав на своє ім`я свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок (93 % готовності) та дублікат договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 липня 2008 року № 4707. 15 травня 2015 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договір позики, в якості забезпечення якого ОСОБА_4 передав в іпотеку спірне нерухоме майно на підставі договорів іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя. При укладенні вищезазначених договорів, ОСОБА_4 зазначив, що ніколи не перебував у шлюбі. 18 травня 2016 року ОСОБА_4 написав заяву про неможливість виконання зобов`язань з повернення коштів за договором позики, чим фактично погодився на задоволення вимог позикодавця ОСОБА_5 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. ОСОБА_3 звернулась до Києво-Святошинського районного відділу поліції у Київській області з заявою про скоєння злочину. Правоохоронними органами було порушено кримінальне провадження № 0002343 за ознаками ч.2 ст. 191 Кримінального кодексу України. Під час досудового розслідування, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2016 року був накладений арешт на вищезазначені спірні нерухомі об`єкти. 15 листопада 2016 року прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області було винесено постанову про закриття кримінальне провадження №0002343 та скасування арешту на майно. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року вищевказану постанову прокурора було скасовано. 16 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були укладені договори купівлі-продажу спірної земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва.

ОСОБА_3 зазначила, що на час відчуження нерухомого майна на користь ОСОБА_2 арешт спірного майна, накладений в рамках кримінального провадження, скасований не був і заборона на вчинення правочинів, пов`язаних із зміною власників була чинною.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та не тягне зміни правового статусу майна подружжя, а сааме майно залишається спільною сумісною власністю.

Таким чином, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Матеріали справи свідчать, що 20 липня 1996 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т. 3, а. с. 6).

За час перебування сторін у шлюбі ними були набуті земельна ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 (за договором купівлі-продажу від 05 липня 2008 року) та незавершене будівницто - житловий будинок на ній.

Хоча титульним власником земельної ділянки і об`єкта незавершеного будівництва зазначено ОСОБА_4 , проте з урахуванням положень ст. ст. 60, 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише тій особі, на ім`я якої воно зареєстровано, оскільки майно і в цьому випадку є спільною сумісною власністю подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону № 898-IV передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

(Постанова Верховно Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17).

Матеріали справи свідчать, що 15 травня 2015 року за договором позики ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 позику в сумі 1 234 158 грн. 00 коп., що на момент укладення договору становить еквівалент 60 000 дол. США за курсом НБУ (т. 2, а. с. 141).

15 травня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим № 403, згідно з яким на забезпечення виконання Основного зобов`язання (умов вищезазначеного договору позики від 15.05.2015) іпотекодавець ( ОСОБА_4 ) передав в іпотеку іпотекодержателю ( ОСОБА_5 ) належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 . Незавершене будівництво належить іпотекодавцю на праві власності на підставі декларації про початок будівельних робіт, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області 19 березня 2015 року за № КС 85 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 квітня 2015 року, згідно витягу від 29 квітня 2015 року, виданого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, індексний номер витягу 36996913, номер запис про право власності 9536382, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24. Земельна ділянка належить іпотекодавцю на підставі дублікату договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Тимчук В.О., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 11 лютого 2015 року за реєстровим № 365 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 лютого 2015 року, згідно витягу від 27 лютого 2015 року, виданого Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, індексний номер витягу 34272973, номер запису про право власності 8887372, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24 (т. 2, а. с. 17-20).

Також, 15 травня 2015 року між ОСОБА_5 (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до п. 1.1 якого зазначено, що після виникнення відкладальної обставини, визначеної в п. 5.3 цього договору (права і зобов`язання заданим договором, крім зазначених в п. 3.2 та п. 5.3 цього договору, виникають з моменту виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання, тобто на 31 день після документально підтвердженого надіслання на адресу іпотекодавця письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст. 35 Закону України «Про іпотеку») іпотекодавець зобов`язується передати, а іпотекодержатель зобов`язується прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених цим договором, належні іпотекодавцю на праві приватної власності: незавершене будівництво, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 (т. 2, а. с. 21а-24).

Встановлено, що вищевказані договори іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 15 травня 2015 року, без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3 , яка є співвласником предметів іпотеки.

За наведеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що оскаржувані договори відповідно до вимог ст. ст. 203, 205, 215 ЦК України мають бути визнані судом недійсним.

У зв`язку із чим відсутні правові підстави вважати, що вищезазначене нерухоме майно на час укладання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя належало виключно ОСОБА_4 , що не може бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у зв`язку із задоволенням вимог іпотекодержателя (ОСОБА_5 ) 16.11.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - об`єкта незавершеного будівництва, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., за реєстровим номером 7034 (т. 1, а. с. 6-10).

16.11.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., за реєстровим номером 7031 (т. 1, а. с. 12-17).

Враховуючи наведене, а також те, що ОСОБА_5 здійснив відчуження спірного майна (об`єкт незавершеного будівництва та земельну ділянку), які отримав за недійсними договорами іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 16 листопада 2016 року підлягають визнанню недійсними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що зазначені договори купівлі-продажу були укладеніз дотриманням норм чинного законодавства не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення первісного позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовіснийнабувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи вищевикладене та те, що відчуження ОСОБА_5 спірного нерухомого майна за недійсними договорами та отримання останнього Однопозовим А.В. без достатньої правової підстави, колегія суддів вважає, що відсутня можливість застосування даних положень (добросовісного набувача) до спірних правовідносин відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія судді погоджується з доводом апеляційної скарги про те, що рішення суду про затвердження мирової угоди між позивачем за зустрічним позовом та її чоловіком не призводить до будь-яких юридичних наслідків для позивача за первісним позовом, оскільки останній не був залучений до розгляду вказаної справи. Разом з тим, колегія суддів, враховуючи, що на теперішній час вказане рішення набрало законної сили не вважає зазначений довід таким, що спростовує висновки суду про задоволення зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно визначив строк виникнення права спільної сумісної власності колишнього подружжя на зазначені об`єкти нерухомості, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Також безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на невірне застосування судом першої інстанції Наказу Міністерства юстиції України №1458/5, оскільки останній в судовому порядку незаконним не визнавався.

Посилання в апеляційній скарзі на невірне застосування судом першої інстанції правових позицій Верховного суду також не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки встановлено, що укладаючи угоди про відчуження спірного нерухомого майна, колишній чоловік позивача за зустрічним позовом діяв недобросовісно.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

За наведеного доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Отже, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07.06.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

А.М. Андрієнко