Постанова

Іменем України

29 травня 2019 року

м. Київ

справа № 756/16740/16-ц

провадження № 61-4420св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва, у складі судді Васалатія К. А., від 20 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Поліщук Н. В., Соколової В. В., від 14 лютого 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що позивач отримав у борг від відповідача ОСОБА_2 30 000 доларів США. Як гарантія повернення боргу був оформлений договір купівлі-продажу квартири, що належала ОСОБА_1 на праві власності. При цьому 20 травня 2015 року відповідач власноручно написав розписку, в якій зобов`язувався переоформити квартиру на позивача, а позивач у той же день написав розписку, в якій взяв на себе зобов`язання повернути борг 30 000 доларів США, після чого буде анульовано договір купівлі-продажу квартири.

Як на підставу задоволення позовних вимог позивач послався на положення статті 229 ЦК України, стверджуючи, що угода укладена внаслідок помилки, а також на положення статті 230 ЦК України, вказуючи на те, що угода укладена внаслідок обману.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив позов задовольнити, визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щобудь-яких доказів, які б давали суду правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, зазначених у позові, позивачем та його представником суду не надано.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, заявлених позивачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного судувід 14 лютого 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він не мав наміру відчужувати своє житло і на це не було його волі. Вказану угоду він вчинив під впливом морального тиску, з метою забезпечення виконання боргового зобов`язання. Судами попередніх інстанцій не надана належна оцінка наявним у матеріалах справи розпискам. Відсутність наміру відчужувати житло підтверджується тим, що позивач не отримував грошових коштів, які зазначені у пункті 2 договору купівлі-продажу за відчуження належної йому квартири. Визначена оспореним договором купівлі-продажу вартість нерухомого майна є значно нижчою за її ринкову вартість, що також вказує на відсутність волевиявлення на вчинення оспореного правочину. Відповідач навмисно ввів позивача в оману з метою заволодіння його майном.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 травня 2015 року між позивачем та відповідачем було оформлено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 53,10 кв. м, жилою 29,5 кв. м. Вказаний договір нотаріально посвідчений, право власності на спірну квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав за № 2934 (а. с. 7).

У відповідності до пункту 2 договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2015 року продаж вчинено за 693 000 грн, які відповідач, як покупець сплатив позивачу - продавцю до підписання цього договору, і відповідач, як покупець на підставі пункту 3 вказаного договору набув право власності на квартиру з моменту державної реєстрації права власності, що також підтверджено інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 15).

20 травня 2015 року позивач склав розписку, якою зобов`язувався повернути відповідачу ОСОБА_2 30 000 дол. США, після чого анулюється договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а. с. 9).

У цей же день - 20 травня 2015 року відповідачем власноруч складено розписку, в якій останній зобов`язувався продати квартиру АДРЕСА_1 позивачу по договору купівлі-продажу, у подальшому надати оригінал первинних документів на квартиру, зазначивши, що договір купівлі-продажу квартири буде анульовано (а. с. 8).

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до частин першої та другої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Звертаючись до суду із цим позовом позивач та його представник як на підставу заявлених позовних вимог посилалися на положення статей 229, 230 ЦК України, мотивуючи свої вимоги введенням позивача в оману відповідачем та вчинення угоди в результаті помилки.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що позивач не довів, що при укладенні 20 травня 2015 року договору купівлі-продажу квартири, відповідач ввів позивача в оману. Також ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження помилки з його боку щодо укладення зазначеної угоди.

В результаті розгляду справи суди встановили, що сторони за взаємною добровільною згодою визначили умови правовідносин. У пункті 17 оспореного правочину сторони погодили, що вони розуміють значення і умови укладеного договору та його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні.

Суди встановили, що позивач отримав кошти у позику від відповідача та уклав із ним договір купівлі-продажу квартири в установленій законом формі.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку, за встановлених обставин в межах заявлених позовних вимог, про відмову у їх задоволенні у зв`язку із необґрунтованістю.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного судувід 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк