Провадження № 2/760/451/19
В справі № 760/8757/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача 1- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про вселення, усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою, виселення, заборону вчиняти дії та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом просить:

-вселити його в квартиру АДРЕСА_1 ;

-усунути йому перешкоди у здійсненні ним права власності щодо квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;

-стягнути солідарно з відповідачів 166 825, 24 гр. матеріальної шкоди;

-стягнути солідарно з відповідачів 50 000, 00 гр. моральної шкоди;

-заборонити відповідачці ОСОБА_4 вселяти будь-яких осіб у квартиру, входити до квартири, іншим чином користуватися, володіти та розпоряджатися нею, укладати договори оренди, купівлі-продажу без його згоди.

Посилається в позові на те, що він з 1979 року постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка № 66/4 про реєстрацію місця проживання особи від 14 квітня 2017 року.

31 серпня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування 7/24 часток квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1195.

На момент звернення до суду відповідачці не було виділено окремої кімнати в користування, проте остання, всупереч вимогам закону, заселила в квартиру відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які чинять йому перешкоди у користуванні ним своєю власністю.

14 жовтня 2016 року, повернувшись у квартиру, він не зміг потрапити до неї, так як двері були зачинені з середини невідомими на той момент особами та всі його спроби потрапити до квартири були марними.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без будь-яких правових підстав проживають у квартирі, не впускають його до власного житла, починаючи з 2016 року намагаються чинити йому перешкоди у проживанні та користуванні квартирою, про що свідчать його неодноразові звернення до правоохоронних органів.

Так, 14 жовтня 2016 року, 14 листопада 2016 року, 15 листопад 2016 року, 17 листопада 2016 року, 05 грудня 2016 року, 18 лютого 2017 року та 06 березня 2017 року він звертався з відповідними заявами до Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві щодо користування житлом сторонніми особами, якими також здійснювались перешкоди у користуванні ним власним житлом та якими йому були нанесені матеріальні збитки.

07 березня 2017 року він звернувся з заявою до директора КП «Залізничний» про підтоплення квартири та повідомив, що квартирі мешкають сторонні особи.

13 березня 2017 року він звернувся із заявою до Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві щодо перешкод у користуванні власністю, на яку отримав відповідь про необхідність звернення до суду.

Аналогічні звернення та роз`яснення на них мали місце 28 серпня 2017 року та 19 вересня 2017 року.

З 15 листопада 2016 року відповідачі не допускають його до власної квартири та руйнують майно в ній, забрали його особисті речі, позривали шпалери, кухню перетворили на смітник і відновлення квартири буде коштувати значних затрат.

Оцінює завдану йому шкоду в розмірі 100 000, 00 гр.

Крім того, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 привласнили багато його речей та речей, які знаходилися в квартирі, перелік яких зазначив у позові.

Відповідачка ОСОБА_4 зіпсувала двері, встановлені його покійною матір`ю, вартість яких складає 1 470, 24 гр.

Наразі недоступними для використання є книги з сімейної бібліотеки, середня вартість яких становить 40 000, 00 гр.

Розрахунок середньої вартості майна, яке знаходилося в квартирі на момент вселення відповідачів у квартиру, здійснено за допомогою Інтернет ресурсу OLX та знаходженням ідентичних речей в продажу за їх середньою вартістю, що загалом складає 166 825, 24 гр.

Крім того, зі сторони відповідачів вчиняються активні дії щодо позбавлення його будь-яких прав на зазначену квартиру, які полягають у заміні вхідних замків.

Привласнення відповідачами особистого архіву сім`ї 1960-1980 років, листів, документів, фото, вирізок з газет та недопущення його до власної квартири завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює в 50 000, 00 гр.

Враховуючи викладене, просить позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідачки ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечував, скориставшись своїм правом, надав до суду письмовий відзив.

Зазначила, що відповідачка ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 31 серпня 2016 року є власником 7/24 часток квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач володіє ѕ частками даної квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пивоваровим О.К. 22 серпня 2014 року.

Таким чином, вони є співвласниками квартири, однак в установленому законом порядку не виділили частки квартири в натурі.

Щодо перешкоджань з боку відповідачки ОСОБА_4 проживанню позивача в квартирі, використання його майна, заміну замків у дверях, блокування речами входу в його кімнату, пошкодження його речей, а також вселення в квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які створюють негативні умови для користування належною йому часткою квартири та майном, зазначила, що це є лише припущеннями самого позивача, доказів яким він не надає.

В той же час саме позивач порушує права ОСОБА_4 , як співвласника квартири, на користування нею.

Відповідачка ОСОБА_4 не чинить перешкод в користуванні позивачем квартирою, і для врегулювання спору, який виник між сторонами, намагалася вирішити його мирним шляхом, що підтверджується вимогою до позивача від 23 січня 2018 року, яка позивачем залишена поза увагою.

22 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Опанасенком К.І. була засвідчена довіреність, якою позивач дозволив ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вільний доступ до квартири АДРЕСА_1 , безпосередньо знаходитися в квартирі, користуватися нею, узгоджувати всі питання, що виникають в процесі виконання повноважень.

14 березня 2017 року довіреність була відкликана позивачем, натомість ОСОБА_4 було видано нову довіреність ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користування належною їй часткою квартири.

Не дивлячись на той факт, що саме позивач дозволив ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з грудня 2016 року проживати в спірній квартирі і користуватися нею, а також знаючи, що крім відповідачів, інші особи перебувати і проживати в ній не мають права, навмисно спотворював обставини, на підставі яких неодноразово викликав працівників поліції, провокуючи ОСОБА_4 на конфліктні ситуації і таким чином намагався спотворити докази протиправної поведінки останньої, направленої на перешкоджання йому у користуванні квартирою.

Зазначає, що ні позивач, ні відповідачка в квартирі не проживають, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 лише доглядають за нею, проживаючи в ній.

Вимоги в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди також вважає безпідставними, не підтвердженими належними доказами.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в попередніх судових засіданнях проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві.

В подальшому відповідач ОСОБА_5 подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в судове засідання, призначене на 20 вересня 2019 року, не з`явилися, про час розгляду справи повідомлені належним чином у порядку, визначеному ч.6 ст.128 ЦПК України.

Про причини неявки суд до відома не поставили.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивач на підставі Свідоцтво про право власності від 30 серпня 1994 року, виданого відділом приватизації Залізничної районної адміністрації, є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 2014 року позивач успадкував Ѕ частину вказаної квартири після смерті матері ОСОБА_8 .

Відповідачка ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 31 серпня 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_9 , була власником 7/24 частин спірної квартири.

З довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації вбачається, що позивач з 06 липня 1979 року і по теперішній час зареєстрований в спірній квартирі.

/ а.с. 11 - 12; 27; 204 - 206 /

Встановлено, що 22 грудня 2016 року позивачем була оформлена довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Опанасенко К.І., якою позивач уповноважив відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 представляти його інтереси з питань користування належною йому на праві власності частиною квартири, мати вільний доступ до квартири, знаходитись в ній та користуватися нею, узгоджувати всі питання, що виникають в процесі виконання повноважень, вчиняти інші дії.

Представник відповідачки ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що вказана довіреність позивачем 14 березня 2017 року була відкликана, натомість нею була видана нова довіреність даним особам мати вільний доступ та слідкувати за технічним станом належної їй частини квартири та бути її представниками з питань користування нею.

/ т. 1 а.с. 135 - 137, 204 - 210 /

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердили дані обставини та проживання в спірній квартирі спочатку за ініціативою позивача, а в подальшому і за довіреністю відповідачки ОСОБА_4 .

Сторони в судовому засіданні підтвердили, що відповідач ОСОБА_6 на даний час в квартирі не проживає.

З матеріалів справи вбачається і цього не спростовували представники сторін - позивача та відповідачки ОСОБА_4 , між ними існує конфліктна ситуація з приводу користування квартирою, в зв`язку з чим вони неодноразово зверталися до органів правопорядку.

Дані обставини підтверджуються як копіями звернень сторін, так і відповідями на ці звернення, наявними в матеріалах справи, та Витягами з Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінальних правопорушень.

/ т. 1 а.с.14 - 20, 22 - 26, 140 - 158; 211 - 212; т. 2 а.с. 36 - 76 /

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Це відповідає також позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Як зазначено вище, відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали в спірній квартирі з дозволу відповідача ОСОБА_4 , і ці дії не були узгоджені з позивачем, як співвласником квартири.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як зазначено вище, питання вселення в квартиру відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідачкою ОСОБА_4 було прийнято одноособово і не погоджувалося з позивачем, як співвласником.

Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року був задоволений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в спорі про спадкування.

Наряду з іншими вимогами був задоволений позов у частині визнання недійсним договору дарування 7/24 частин спірної квартири від 31 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_9 та відповідачкою ОСОБА_4

/ т.2, а.с. 22 /

Представники сторін у судовому засіданні зазначили, що постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року рішення суду залишено без змін.

Таким чином, відповідачка ОСОБА_4 втратила своє право власності на частину спірної квартири.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача про перешкоди в здійсненні ним права власності щодо спірної квартири та виселення.

В той же час, враховуючи, що відповідач ОСОБА_6 в спірній квартирі не проживає, звільнив її і даних обставин не спростовував представник позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині його виселення, та виселення відповідача ОСОБА_5 з спірної квартири.

Суд не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ст.ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Посилаючись на пошкодження майна в квартирі, заволодіння належним йому майном, будь-яких доказів цьому позивач при зверненні до суду та його представник під час розгляду справи не надали.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідачі посилалися на те, що все своє майно та книги позивач зачинив у кімнатах, якими він користувався, і які зачиняються на ключі.

Вони доступу до його майна не мали.

Що стосується пошкодження самої квартири, зазначили, що вони лише ночували в квартирі, практично не користувалися нею, в квартирі багато років не здійснювався ремонт і її технічний стан відповідає часу користування нею.

Будь-яких доказів існування переліченого в позові майна, його пошкодження та вини в цьому відповідачів, позивач також не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

Згідно з ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, ) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п.5 даної постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Звертаючись до суду, ні позивач, ні його представник в судовому засіданні не зазначає, в чому полягає завдана позивачу моральна шкода, чим підтверджується факт її заподіяння та які саме протиправні дії відповідачів призвели до його моральних страждань.

Крім того, як зазначено вище, рішенням суду договір дарування, на підставі якого відповідачка ОСОБА_4 володіла частиною спірної квартири, визнаний недійсним.

Відповідачка в квартирі не проживала і не проживає, будь-яких заходів, направлених на відчуження квартири та здачі її в оренду не вживала.

Будь-яких доказів вжиття таких заходів позивач суду не надав.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Виходячи з викладеного вище, одного з основних принципів засад здійснення цивільного судочинства, викладеного в ст.12 ЦПК України, а саме принципу змагальності сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

Керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 29, 15, 16, 317, 391, 386, 391,396 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва