Справа № 447/2497/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/1125/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Бойко С.М.,Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 вересня 2009 року ОСОБА_4 отримав від нього грошову суму еквівалентну 5000 доларів США, а 07 жовтня 2009 року останній отримав від нього ще 5000 доларів США. Термін повернення коштів ними не узгоджувався.

26 липня 2016 року він надіслав відповідачу лист-вимогу у якому просив протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги повернути йому грошові кошти.

Відповідач коштів не повертає, тому просив стягнути на його користь грошові кошти у розмірі еквівалентному 10 000 доларів США (т.1 а.с.1-2).

20 липня 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначав, що крім зазначених сум відповідач ОСОБА_4 у листопаді-грудні 2009 року отримав від нього ще 20 000 доларів США, а тому просив стягнути вказану суму боргу з урахуванням 3% річних від вказаної суми (т.1а.с.64-66).

У заяві від 01 листопада 2017 року ОСОБА_2 свої вимоги уточнив та зазначив, що відповідач ОСОБА_4 згідно розписки від 23 грудня 2009 року отримав від нього 4000 доларів США, які зобов»язався повернути до 01 лютого 2009 року та 2000 доларів США згідно розписки від 26 грудня 2009 року, які також зобов»язувався повернути до 01 лютого 2009 року.

Також відповідач отримав від нього грошові кошти в сумі 14000 доларів США, згідно розписки від 25 листопада 2009 року, які він зобов»язався повернути до 25 грудня 2009 року.

Таким чином, загальна сума боргу відповідача складає 30 000 доларів США.

Зазначену суму боргу позивач просив стягнути з відповідача з урахуванням 3% річних, що згідно його розрахунку становить 75 505,2 гривень, а також просив поновити йому строк звернення до суду (т.1 а.с.112-115).

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22 січня 2018 рокупозов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 пропущений строк позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, п/р НОМЕР_2 в ЛОУ АТ «Ощадбанк» МФО 325796, , грошові кошти у розмірі 12000 (дванадцять тисяч ) доларів США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 31.10.2017року становить 321951 (триста двадцять одна тисяча дев'ятсот п'ятдесят один ) гривень 60 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, п/р НОМЕР_2 в ЛОУ АТ « Ощадбанк» МФО 325796, три відсотки річних в сумі 28975 ( двадцять вісім тисяч дев'ятсот сімдесят п'ять ) гривень 64 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, п/р НОМЕР_2 в ЛОУ АТ «Ощадбанк» МФО 325796, судовий збір в розмірі 2612 (дві тисячі дванадцять ) гривень 50 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь держави судовий збір в розмірі 896 ( вісімсот дев"яносто шість ) грн. 77 копійок.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема суд зазначив, що сторонами укладено три договори позики на загальну суму 12 000 доларів США, згідно розписок від 01 лютого 2010 року, від 25 грудня 2009 року та 23 грудня 2009 року. Однак, в матеріалах справи відсутні розписка чи договір позики від 01 лютого 2010 року та від 25 грудня 2009 року. Судом не обґрунтовано, які саме розписки ним взято до уваги, а які відхилено та якими мотивами він керувався.

За розписками від 25 листопада 2009 року (на суму 7 000 доларів США) від 23 грудня 2009 року (на суму 4000 доларів США) та від 26 лютого 2009 року (на суму 1000 доларів США) зазначено строк повернення коштів, відповідно: до 25 грудня 2009 року та 01 лютого 2010 року.

Суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.ст.256,257,261 та 267 ЦК України та помилково застосував положення ч.5 ст.267 ЦК України.

Просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що розписки від 29 вересня 2009 року та 07 жовтня 2010 року не містять доказів боргових зобов»язань відповідча.

Просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 18 000 доларів США та трьох процентів річних в сумі 43 763,73 гривень.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_2 та заперечення апеляційної скарги ОСОБА_4, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_4 та заперечення апеляційної скарги ОСОБА_2 перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно розписки від 25 листопада 2009 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в позику в сумі 7000 доларів США, які зобов»язувався повернути до 25 грудня 2009 року (т.1 а.с.93).

Згідно розписки від 23 грудня 2009 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошову суму 4000 доларів США, які зобов»язувався повернути до 01 лютого 2010 року.

Згідно розписки від 26 грудня 2009 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошову суму 1000 доларів США, які зобов»язувався повернути до 01 лютого 2010 року.

Оригінали зазначених розписок знаходяться в ОСОБА_2 та були оглянуті в суді першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_4 не оспорював факт отримання зазначених коштів від позивача ОСОБА_2, у той же час, в строк визначений договором позичених коштів не повернув. Доказів того, що між сторонами виникли правовідносини не за договором позики, а на іншій правовій підставі суду не надано.

З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову суму - 12000 доларів США, що в еквіваленті на день постановлення рішення становило 321 951,60 гривень та три відсотків річних в сумі 28975,64 гривень.

Також суд першої інстанції підставо визнав поважними причини пропущення ОСОБА_2 позовної давності і захистив порушене право останнього.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є особою поважного віку - 1940 року народження, учасник бойовий дій. Оскільки грошові кошти йому не були повернуті відповідачем, позивач за захистом свого права у 2013 році звертався до Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України, у подальшому, звертався із скаргами в Генеральну прокуратуру України, Національне антикорупційне бюро, Раду Національної безпеки та оборони України, за місцем роботи відповідача (т.1 а.с.28-30; 61-63;82), намагаючись у такий спосіб відновити своє порушене право.

Лише після роз»яснення йому у листопаді 2015 року Національною поліцією способу захисту (т.1а.с.61) звернувся до суду.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і гарантується принцип верховенства права.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 акцентував: «Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо». Цей принцип забезпечує пріоритетність прав і свобод людини та громадянина, справедливість і гуманність при постановленні судових рішень.

Поновлюючи ОСОБА_2 строк позовної даності, апеляційний суд керується принципом верховенства права, щодо обов»язку відповідача повернути кошти отримані за договором позики у 2009 році та неповернуті по даний час.

Тому, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про відсутність підстав для стягнення зазначеної суми боргу через сплив позовної давності.

Також відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині відмови у задоволенні його позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 на його користь 18000 доларів США та трьох відсотків річних на зазначену суму.

Як видно з матеріалів справи, згідно розписки від 29 вересня 2009 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошову суму, еквівалентну 50000 доларів США (т.1а.с.89), та згідно розписки від 07 жовтня 2009 року ще грошову суму еквівалентно 5000 доларів США (а.с.90).

У зазначених розписках не містяться умови отримання цих грошових коштів в борг ОСОБА_4 із зобов»язанням їх повернення, не зазначено термін їх повернення, а тому суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок правовою позицією Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1667цс15, правильно відмовив у задоволенні даних позовних вимог ОСОБА_2

Також відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 ще 8000 доларів США згідно розписок від 25 листопада 2009 року та 26 грудня 2009 року, оскільки це є копії раніше поданих позивачем розписок, за якими судом стягнуто суму еквівалентну 8000 доларів США.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 березня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Бойко С.М.

Приколота Т.І.