ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року

м. Харків

Справа № 645/3775/18

Провадження № 22-ц/818/2151/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Маміної О.В.,

за участю секретаря -Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 січня 2019 року в складі судді Горпинич О.В.,

в с т а н о в и в:

06 липня 2018 року позивач звернувся до суду із позовом, яким просив визнати незаконним та скасувати наказ № 80-к Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України (далі Інститут) про його звільнення у зв`язку з порушенням керівництвом Інституту норм КЗпП України; поновити його на посаді художника-конструктора І категорії в науково - організаційному відділі інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України у зв`язку з порушенням керівництвом Інституту норм КЗпП України при звільненні з займаної посади; стягнути з підприємства відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок порушення керівництвом Інституту КЗпП України; відшкодувати моральну шкоду завдану незаконним звільненням з займаної посади, протиправними діями керівництва Інституту у відношенні позивача, що призвело до різкого погіршення стану здоров`я і стало причиною душевних і фізичних страждань, в сумі 10 000 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 23 лютого 1987 року він був прийнятий на роботу до Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України на посаду інженера. 30 років він пропрацював в Інституті і за цей час до нього збоку керівництва Інституту не було жодних претензій, навпаки, за сумлінну працю він багато разів отримував премії і подяки. Згідно наказу № 38-К від 01.03.2017 року його було переведено на посаду художника - конструктора І категорії в науково - організаційний відділ з неповним робочим часом з режимом роботи відповідно до щомісячних графіків по 31 грудня 2017 року (30%). 31 липня 2017 року його було звільнено з посади художника - конструктора І категорії у зв`язку з скороченням штату п. 1 ст. 40 КЗпП України, при цьому підставою для звільнення став наказ № 19 від 25 травня 2017 року «Про внесення змін до наказу № 14 «Про скорочення штату працівників від 05.04.2017 року», згідно якого з 05 липня 2017 року в Інституті скорочувались посади, зокрема, в науково - організаційному відділі скорочувалась посада художника - конструктора - дизайнера І категорії.

У зв`язку з незаконним звільненням з роботи він звернувся зі скаргою до прокуратури Харківської області за захистом його порушених прав. З прокуратури Харківської області його було повідомлено, що органи прокуратури не наділені повноваженнями щодо проведення перевірок у порядку нагляду за додержанням законів і направили скаргу за належністю до Національної академії наук України та до Головного Управління Держпраці у Харківській області для розгляду. З Головного Управління Держпраці у Харківській області позивач отримав листа від 31 жовтня 2017 року, в якому його повідомлено, що за його скаргою проведено заходи державного нагляду у формі інспекційного відвідування Інституту проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України і на підставі наданих керівництвом інституту документів та письмових пояснень було встановлено, що його було звільнено 31 липня 2017 року з посади художника - конструктора І категорії у зв`язку з скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто посада, яку він обіймав на той час, а саме: посада художника-конструктора І категорії не була зазначена в переліку посад, що згідно наказу від 25 травня 2017 року № 19 підпали під скорочення. Також в листі повідомлялося, що позивач не був попереджений за два місяці про скорочення посади художника-конструктора І категорії, яку він обіймав на той час, оскільки він був попереджений про скорочення іншої посади, а саме: посади художника-конструктора-дизайнера І категорії, яку він займав. У квітні 2018 року ОСОБА_1 отримав копію постанови про накладення штрафу на Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України у розмірі 3200 грн., у зв`язку з порушенням посадовими особами Інституту вимог КЗпП при звільненні позивача з посади. Постанову про накладення штрафу не було оскаржено, а платіжним дорученням № 558 від 21.11.2017 року Інститутом проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України було перераховано до Державного бюджету України штраф у розмірі 3200 грн., таким чином керівництвом Інституту було визнано свою вину у порушенні законодавства про працю при звільненні позивача з займаної посади, але не зважаючи на це, до цього часу не скасовано наказ про його звільнення та не поновлено на посаді. Позивач зазначав, що його не пропускають на територію Інституту, не дають можливості забрати особисті речі. Позивач намагався забрати свої речі, та потрапивши на територію Інституту було викликано поліцію, та його вигнали з території. Як зазначає позивач, після даних подій у нього погіршився стан здоров`я, у нього був передінстультний стан, загострилися його хронічні захворювання, йому декілька разів викликали швидку медичну допомогу у зв`язку з критичним станом здоров`я, в якому він знаходився після того, як його звільнили з роботи. Позивач зазначав, що він неодноразово проходив стаціонарне і амбулаторне лікування. З часу звільнення його з роботи і по теперішній час, він переживає з приводу незаконного звільнення з роботи та протиправної поведінки у відношення нього, тому вважає, що позивачу спричинена моральна шкоди, яка полягає у душевних і фізичних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку зі звільненням з роботи. Позивач вказував, що до цього часу трудову книжку він так і не отримав. 23.08.2017 року він звертався із заявою до директора Інститут з метою досудового врегулювання спору, але у нього не прийняли заяву.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

У відзиві на позовну заяву Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного НАН України зазначає, що при ухваленні рішення про звільнення ОСОБА_1 були дотримані процесуальні - правові норми, передбачені КЗпП, рекомендаціями відділу науково-правового забезпечення діяльності НАН України від 29.01.2016 року «Щодо процедури скорочення штату працівників». В частині питання з приводу зайняття ОСОБА_1 посади, на яку він дав згоду (інженер 1 категорії з кваліфікаційними вимогами 5 гр. електробезпеки, допуск до роботи більше 1,0 тис. В.), повідомляли, що за період з 29.05.2017 року до звільнення ніяких заяв та документів, які підтверджують відповідну кваліфікацію, від ОСОБА_1 не надходило. Крім того, відповідно до наказу директора Інституту скороченню підлягала посада інженера-конструктора-дизайнера І категорії, в той же час відповідно до штатного розпису останнє найменування посади, яку займав ОСОБА_1 інженер-конструктор І категорії, тобто у найменуванні посади відсутнє слово «дизайнер». Ця посада художник-конструктор введена в штатний розпис на підставі постанови Бюро Президії АН України і Президії Центрального комітету профспілок АН України № 232 від 17.07.1992 року. На виконання вказаної постанови було затверджено, погоджено з профспілковим комітетом інститут штатний розпис, в якому вказана посада «інженер-конструктор-дизайнер». У додатку № 3 до постанови Президії АН України № 50 від 18.02.1993 року також вказується посада інженер-конструктор, проте, в наказах по Інституту ОСОБА_1 рахується як «інженер-конструктор (дизайнер) І категорії». У квітні 2016 року і по день звільнення найменування посади приведена у відповідність з постановою Президії АН України № 50 від 18.02.1993 року «інженер-конструктор І категорії». Вказані вище невідповідності в найменуванні посади привели до того, що у ряді документів, в яких фігурує посада ОСОБА_1 іменується як «інженер-конструктор (дизайнер) І категорії», а в інших документах тих же періодів «інженер-конструктор І категорії». Виходячи з написання слова «дизайнер» в найменуванні посади в дужках, це слово в розумінні тотожності найменувань «інженер-конструктор (дизайнер) І категорії і «інженер-конструктор І категорії» не носить будь-яке визначальне і/або характеризуючи цю посаду смислове навантаження. Підтвердження цьому може служити той факт, що сам ОСОБА_1 у ряді документів вказує свою посаду як «інженер-конструктор І категорії», а в особовій картці при ознайомлені із записами розписується і тим, самим, підтверджує, що він обіймає посаду «інженер-конструктор- дизайнер І категорії». Також у відзиві зазначалося, що з моменту звільнення позивача пройшло більше року, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Копія наказу про звільнення була направлена позивачу цінним листом, який він отримав 09 серпня 2017 року, а тому вважали, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Позивачем було надано відповідь на відзив, згідно якого зазначалося, що в наказі № 80-к про звільнення чітко зазначено «звільнити ОСОБА_1 з посади художника-конструктора І категорії» у зв`язку зі скороченням штату, а не посада інженер-конструктора І категорії, тому будь-які припущення, міркування з приводу посади, яку на час звільнення займав ОСОБА_1 , не можуть розглядатися судом так як вони не стосуються предмета спору, оскільки посада яку займав ОСОБА_1 зазначена в офіційних документах, виданих відповідачем, а саме в наказах Інститут АДРЕСА_1 , документах, наданих до Головного управління держпраці у Харківській області. На підставі яких було виявлено порушення трудового законодавства Інститутом, в посвідчені ОСОБА_1 № 15, що він працює на посаді художника-конструктора І категорії, в наказі № 47 від 18.06.2010 року , телефонному довіднику Інституту. Також зазначалося, що на час подання позовної заяви ОСОБА_1 Інститутом не було видано трудову книжку, не було надіслано і поштою. Керівництво Інституту визнає, що трудова книжка знаходиться у відділі кадрів. Для подання позову ОСОБА_1 необхідно було дочекатися ухвалення рішення Головного управління держпраці у Харківської області, за результатами перевірки з приводу порушення трудового законодавства Інститутом та відповіді (висновок) Національної Академії Наук України за його скаргою щодо звільнення, до яких була направлена скарга ОСОБА_1 прокуратурою Харківської області. Відповіді з Національної Академії Наук України позивач не отримав. Тільки з вини керівництва Інституту, яке не дозволило ОСОБА_1 забрати з робочої кімнати, в якій він працював свої особисті речі, не зважаючи на його звернення до керівництва інституту, і, відповідно, після цього отримати трудову книжку.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду передбачений статтею 233 КЗпП України, оскільки лист Інституту з наказом про звільнення отримано позивачем 09 серпня 2017 року, листом від 31 жовтня 2017 року управління держпраці повідомило позивач про наслідки перевірки за його зверненням, а з позовом позивач звернувся лише 09 липня 2018 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду став не сам наказ про його звільнення з займаної посади, а невиконання керівництвом інституту приписів органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержання законодавства про працю. Враховуючи, що до цього часу ОСОБА_1 не видано трудову книжку, доказів отримання позивачем наказу про звільнення суду не було надано, припис до теперішнього часу не виконано, вважає, що строк звернення до суду пропущено не було.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що згідно копії трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 був прийнятий на посаду інженера в галузеву лабораторію теплових двигунів, згідно наказу від 25 лютого 1987 року № 15-к.

Позивач переведений на посаду художника - конструктора І категорії в науково-організаційний відділ згідно наказу від 01 березня 2017 року № 38-К.

31 липня 2017 року згідно наказу № 80-К ОСОБА_1 звільнено з посади художника-конструктора І категорії науково-організаційного відділу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП - за скороченням штату.

Згідно наказу від 05 квітня 2017 року № 14 «Про скорочення штату працівників» адміністрацією Інституту вказано перелік посад, які підлягають скороченню з 05 липня 2017 року, а саме:

- художника-конструктора-дизайнера І категорії - 1 штатна одиниця (науково-організаційний відділ);

- провідного наукового співробітника - 1 штатна одинця, старшого наукового співробітника - 2 штатні одинці, провідного інженера - 1 штатна одиниця (відділ надійності і динамічної міцності);

- головного інженера - 1 штатна одиниця (відділ вібраційних і термоміцнісних досліджень).

У наказі № 19 від 25 травня 2017 року «Про внесення змін до наказу № 14 «Про скорочення штату працівників» від 05 квітня 2017 року зазначалося, що у зв`язку неодноразовим перенесенням дати засідання профспілкового комітету з питання скорочення посад в інституті пункт 1 наказу № 14 змінено в наступній редакції: з 31.07.2017 року скоротити наступні посади:

- художника-конструктора-дизайнера І категорії - 1 штатна одиниця (науково-організаційний відділ);

- провідного наукового співробітника, старшого наукового співробітника, провідного інженера (відділ надійності і динамічної міцності);

- головного інженера (відділ вібраційних і термоміцнісних досліджень).

Станом на час звільнення позивача в Інституті діяв штатний розпис, затверджений 15 лютого 2017 року, в якому значиться посада «художника-конструктора І категорії», а посада «художника-конструктора-дизайнера І категорії» в штатному розписі підприємства - відсутня.

На підставі наказу від 25 травня 2017 року № 19 «Про внесення змін до наказу від 05 квітня 2017 року № 14 «Про скорочення штату працівників» позивача звільнено 31 липня 2017 року з посади «художника-конструктора І категорії у зв`язку з скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП. Посада, яку обіймав позивач, а саме: «художника-конструктора І категорії», не була зазначена в переліку посад, які згідно наказу від 25 травня 2017 року № 19 підпадали під скорочення.

Позивач не був попереджений за два місяці про скорочення посади «художника-конструктора І категорії», яку він обіймав, тоді як було позивача повідомлено листом попередженням від 29 травня 2017 року про скорочення посади «художника-конструктора-дизайнера І категорії».

ОСОБА_1 звільнено відповідно до наказу № 80-К від 31 липня 2017 року з «посади художника - конструктора І категорії» на підставі наказу від 25 травня 2017 року № 19 «Про внесення змін до наказу від 05 квітня 2017 року «Про скорочення штату працівників» у зв`язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, з виплатою допомоги в розмірі середнього місячного заробітку та компенсації за 25 календарних днів невикористаної відпустки.

Судом встановлено, що посада яку обіймав позивач не значиться в переліку посад, які, згідно наказу від 25 травня 2017 року № 19 підпадають під скорочення.

31 липня 2017 року комісією Інституту складено акт про те, що 31 липня 2017 року ОСОБА_1 був викликаний до відділу кадрів для ознайомлення з наказом № 80-к від 31 липня 2017 року про його звільнення у зв`язку з скороченням, п.1 ст. 40 КЗпП та вручення трудової книжки. ОСОБА_1 відмовився прибути для ознайомлення з вищевказаним наказом та отримання трудової книжки.

Листом від 04 серпня 2017 року № 52/541 Інститутом на адресу позивача направлено наказ № 80-К від 31 липня 2017 року про його звільнення, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, та цим листом було повідомлено про необхідність прибути до Інституту за трудовою книжкою, яку він може отримати у відділі кадрів. Також у листі повідомлялося, що у разі отримання Інститутом письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, її буде надіслано за вказаною адресою.

Лист із наказом про звільнення направлений Інститутом на адресу позивача рекомендованим листом, та отриманий останнім 09 серпня 2017 року, особисто, про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яка знаходиться в матеріалах справи.

З акту від 11 серпня 2017 року вбачається, що 11 серпня 2017 року в 11.30 колишній працівник Інституту ОСОБА_1 прийшов отримати трудову книжку, але з невідомих причин відмовився отримувати трудову книжку та ознайомитись з наказом № 80-К від 31 липня 2017 року про його звільнення у зв`язку зі скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП.

23 серпня 2017 року позивачем до прокуратури Харківської області подано скаргу, в якій він просить допомоги у прийнятті канцелярією Інституту його звернення на ім`я директора з приводу відмови останнім у особистому прийомі. Конфліктну ситуацію ОСОБА_1 обґрунтовує незаконним звільненням.

З листа від 28 серпня 2017 року вбачається, що прокуратура Харківської області направила скаргу ОСОБА_1 за належністю до Головного управління Держпраці у Харківській області, Національної академії наук України та роз`яснила останньому право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

В обґрунтування доводів позовної заяви позивачем надано копію заяви від 23 серпня 2017 року на ім`я директорі інституту з приводу скасування наказу № 80-К від 31 липня 2017 року

31 жовтня 2017 року за вихідним № С-838/02.02./12-14/11552 Головним управлінням Держпраці у Харківській області на адресу ОСОБА_1 направлено листа щодо розгляду його звернення, скерованого до прокуратури Харківської області. З даного листа вбачається, що Головним Управлінням Держпраці у Харківській області встановлені порушення КЗпП України підприємством відповідача щодо звільнення позивача.

Постановою Головного управління Держпраці у Харківській області від 27 жовтня 2017 року № 20-01-4406/2032-0575 відповідно до вимог пп. 54 п. 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 та на підставі ст. 265 КЗпП України накладено на Інститут проблем машинобудування ім. А.М. Підгорного Національної академії наук України штраф у розмірі 3200 грн., яка булла сплачена відповідачем 21 листопада 2017 року.

28 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до завідуючого науково-організаційного відділу Інституту з заявою про надання довідки про трудовий стаж необхідної для нарахування пенсії. Зазначив, що він може відмовитись від переважного права на залишенні на роботі, оскільки розмір пенсії буде більше. Вказує, що у відділі кадрів знаходиться його автобіографія та трудова книжка, яку він отримає коли буде дозволено віднести до дому його особисті речі.

До суду ОСОБА_1 звернувся 06 липня 2018 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку Фрунзенського районного суду м. Харкова про пропуск позивачем визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України строку на звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, висновків суду не спростовують.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.

Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:

- вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду);

- розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду);

- розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим зазначена норма не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.

Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач звернулася до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, наказ про звільнення отримано 09 серпня 2017 року, проте з цим позовом, в тому числі з вимогами про поновлення на роботі звернулася до суду 24 травня 2017 року.

Доводи представника позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом у зв`язку з тим, що позивач у порядку ст. 259, ст. 265 Кодексу законів про працю скористався досудовим порядком вирішення спору щодо його звільнення, належними та допустимими доказами не підтверджено.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що 23 серпня 2017 року позивач звертався до прокуратури Харківської області з вимогами щодо неприйняття канцелярією Інституту його звернення на ім`я директора, яке з урахуванням посилань у ньому на норми трудового законодавства було направлено в межах компетенції до Головного управління Держпраці у Харківській області. Крім того, прокуратурою Харківської області ОСОБА_1 було роз`яснено його право звернення до суду.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем та його представником не доведено поважності причин пропуску строку для звернення до суду з відповідним позовом і що своєчасному зверненню до суду перешкоджали непереборні обставини, які робили неможливим або значно утруднювали таке звернення.

Критерії поважності причин пропуску строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі є оцінкою доказів, які надає позивач на підтвердження своїх вимог, але з урахуванням наявних в матеріалах справи доказах, відсутні підстав вважати, що оскаржуване судове рішення є незаконними.

Посилання представника позивача, що підставою для звернення ОСОБА_5 до суду є не наказ про звільнення з займаної посади, а невиконанням керівництвом Інституту обов`язковий до виконання приписів органу виконавчої влади, не є підставою для зміни чи скасування судового рішення. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, поновлення на роботі відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України пов`язане саме з незаконним звільненням, а не невиконанням припису органу виконавчої влади. Доказів того, що за наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 Головним управлінням Держпраці у Харківській області видавався припис матеріали справи не містять. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суди надали належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З огляду на викладене, та керуючись ст. 375 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу та залишити ухвалу без змін, так як ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 червня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

О.В. Маміна