П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 червня2019 року м. Київ

Справа № 754/10971/17

Провадження: № 22-ц/824/7489/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Бабко В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування вимог вказувала, що 25 лютого 2005 року по 16 листопада 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 21 листопада 2011 року Деснянським районним судом було видано виконавчий про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей на користь позивачки, починаючи з 30 серпня 2011 року, і до досягнення дітьми повноліття. До рішення суду про стягнення аліментів відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання дітей і, після відкриття виконавчого провадження, здійснює матеріальну допомогу на власний розсуд у мізерних розмірах. Заборгованість по сплаті аліментів за період з 30 серпня 2011 року по серпень 2017 року становить 78 842,89 грн. Відповідач абсолютно не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не спілкується з дітьми взагалі, тобто, не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. В лютому 2014 року відповідач вигнав її разом з малолітніми дітьми з квартири, чим змусив їх змінити квартиру, та відповідно залишив дітей без засобів для існування і житла. Такі дії відповідача змусили її звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням і 16 квітня 2015 року вказаний позов було задоволено в повному обсязі. Окрім того, відповідач ухиляється від виконання рішення про сплату аліментів. Державні виконавці Деснянського відділу ДВС неодноразово викликали відповідача, на жодний виклик боржник до відділу ДВС не з`являвся. 19 липня 2017 року та 01 серпня 2017 року державним виконавцем Деснянського РВДВС міста ГТУЮ у місті Києві були здійснені виходи за адресою відповідача з метою виконання виконавчого провадження, однак двері квартири ніхто не відчинив. Все вищезазначене свідчить виключно про те, що ОСОБА_3 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Також, фіктивне батьківство перешкоджає їй оздоровлювати дітей за межами України, та як відповідач відмовляє в проханні щодо виїзду дітей за кордон.

За таких обставин просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських права відмовлено.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків покладено на Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації..

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, недотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказане рішення і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки наданим позивачем та витребуваним доказам. Вказує, що доказами по справі підтверджується, що відповідач тривалий час постійно та систематично ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку, вихованням дітей не займається, умисно уникає спілкування з дітьми та спільно не проживає з ними протягом 5 років, не дбає про їх розвиток, не піклується про фізичний стан, духовний розвиток дітей, здоров`я та їх навчання, а відсутність батьківської уваги та ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків шкодить інтересам дітей, які відносяться до нього емоційно негативно.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 8 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України ОСОБА_3 не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат Ліпухін А.В. підтримали апеляційну скаргу з наведених підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та його адвокат Нєсвєтов В.Г. заперечували проти апеляційної скарги, просили залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованність.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як установлено судом першої інстанції, 25 лютого 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб (а.с.18).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16-17).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.19).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 листопада 2011 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно. На виконання даного рішення судом було видано виконавчий про стягнення аліментів на утримання дітей з відповідача на користь позивача, починаючи з 30 серпня 2011 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.20-21).

На теперішній час ОСОБА_3 заборгованості по сплаті аліментів не має (а.с. 187).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16.04.2015 року (справа 2/754/1751/15) задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні житловою площєю квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та передати ключі від дверей цієї квартири. Рішення набрало законної сили (а.с.29-34,35-38).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.05.2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній дитині ОСОБА_4 у супроводі ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 та надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній дитині ОСОБА_5 у супроводі ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 (а.с.46-48).

Відповідно до висновку № 100-13186 від 16.08.2018 року Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (орган опіки та піклування), враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини від 15 серпня 2018 року (протокол №13) вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4 , 2005 року народження, та доньки ОСОБА_5 , 2007 року народження (а.с.161-163).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що висновок органу опіки та піклування не містить жодних аргументованих доводів, які б давали підстави для позбавлення батька батьківських прав на дітей, та має рекомендаційний характер і не є обов`язковим для суду. Жодних роз`яснювальних заходів, а також заходів попередження про можливі наслідки, до відповідача Службою у справах дітей не вживалось. Поведінка ОСОБА_3 не свідчить про наявність безумовних підстав для застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Відповідач має бажання спілкуватись з дітьми, опікуватися ними та згоден сплачувати кошти на їх належне утримання, а тому у суду відсутні правові підстави для застосування крайнього заходу впливу та позбавлення батьківських прав ОСОБА_3

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько дитини бажає спілкуватися з дітьми, проти позбавлення батьківських прав заперечував, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Крім того, суд правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей.

Посилання в апеляційній скарзі як на підставу для позбавлення батьківських прав відповідача на те, що він не сплачував аліменти, не спілкується з дітьми безпідставні, оскільки судом не встановлено винної поведінки ОСОБА_3 , при цьому суд першої інстанції врахував, що між сторонами склались неприязні стосунки, що і вплинуло на відношення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не є підставою для скасування законного й справедливого рішення суду, оскільки в силу частини шостої статті 19 СК України суд правомірно не погодився з таким висновком і вирішив спір в інтересах дітей.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а фактично зведені до повторення правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну правову оцінку в рішенні суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не убачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 7 червня 2019 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А.Пікуль