Справа № 464/6270/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1757/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

Бориса А.С. - представника Львівського міського центру зайнятості,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 19 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року Львівський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 548 грн. 38 коп. безпідставно виплаченої допомоги по безробіттю.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 06.02.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи, йому надано статус безробітного відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» і на підставі поданої заяви відповідач отримував матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю. Відповідно до Порядку обміну інформацією між Державною податковою адміністрацією України, Пенсійним фондом України та Державним центром зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, затвердженого наказом Міністерства праці і соціальної політики України від 12.07.2006 року № 259/407, центр зайнятості отримав інформацію про те, що ОСОБА_1 під час перебування на обліку в якості безробітного з 21.03.2017 року працевлаштувався у ПАТ «Львівський холодокомбінат», де отримував дохід і відповідно підлягав зняттю з обліку як безробітний. У зв`язку із не повідомленням відповідачем спеціалістів центру про працевлаштування, ОСОБА_1 безпідставно продовжував отримувати допомогу по безробіттю. З уразуванням наведеного Львівський міський центр зайнятості скерував відповідачу претензію про відшкодування коштів в сумі 3 548 грн. 38 коп., проте така залишилась без задоволення (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського центру зайнятості кошти в сумі 3 548 гривень 38 копійок, а також в дохід держави 704 грн. 80 коп. судових витрат (а.с. 90-92).

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_1

Апелянт просить оскаржуване рішення „в частині стягнення з (нього) грошових коштів за період з 01.04.2017 року по 21.05.2017 року в сумі 2918,83 гривні" скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог, покликаючись на те, що у згаданий період він ніде не працював, а відтак вважає, що допомогу по безробіттю в цей період він отримував на законних підставах (а.с. 103-104).

Апелянт ОСОБА_1 , будучи під власноручну розписку повідомленим про апеляційний розгляд справи, призначений на 09-30 год. 13 травня 2019 року (а.с. 177), в судове засідання не з`явився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника позивача проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 статті 82 ЦПК України - що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (не оспорюється відповідачем/апелянтом), що останній 06.02.2017 року зареєструвався у Львівському міському центрі зайнятості та відповідно до наказу йому з 06.02.2017 року було надано статус безробітного і з 13.02.2017 року призначено допомогу з безробіття відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст. 22 та п. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та з 28.02.2017 року розпочато виплату допомоги з безробіття, яка йому виплачувалася з 28.02.2017 року по 21.05.2017 року.

Згідно акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 671 від 15.06.2017 року Львівським міським центром зайнятості з`ясовано, що в період перебування на обліку у центрі зайнятості, як безробітного, ОСОБА_1 з 21.03.2017 року працевлаштувався у ПАТ «Львівський холодокомбінат», де і утримував дохід і, відповідно, з 21.03.2017 року підлягав зняттю з обліку, як безробітний.

Пунктом 1 частини1 статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено, що реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі зайнятості особи, а відповідно до п.п. 1 п. 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 198, центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня працевлаштування за наймом на умовах трудового договору(контракту).

Згідно пункту 4 частини 3 статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у ч.1 ст.45 Закону України «Про зайнятість населення».

Пунктом 2 частини 1 статті 31 Закону України ««Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного.

Відповідно до пункту 2 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15.06.2013 року №613, припинення реєстрації безробітного - це позбавлення особи (втрата особою) статусу зареєстрованого безробітного.

31.03.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з 30.03.2017 року з роботи у ПАТ «Львівський холодокомбінат» відповідно до ст.38 КЗпП України (за власним бажанням на підставі поданої ним заяви), а відповідно до частини 4 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» допомога по безробіттю особам, які звільнилися з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин, призначається відповідно до ч.1 та ч.2 цієї статті і виплата її починається з 91-го календарного дня.

Таким чином, у разі повторного звернення ОСОБА_1 до центру зайнятості та реєстрації його як безробітного після звільнення з роботи ПАТ «Львівський холодокомбінат» відповідно до ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) з 30.03.2017 року виплата допомоги по безробіттю ОСОБА_1 починалася б з 91-го календарного дня відповідно до ч.4 ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

За вище наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що в період з 21.03.2017 року по 21.05.2017 року ОСОБА_1 безпідставно отримував допомогу по безробіттю, оскільки з дня працевлаштування припиняється реєстрація як безробітного у центрі зайнятості.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 19 січня 2018 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 17 травня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.