ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року м. Чернівці

Справа № 715/2591/18

Провадження №22-ц/822/527/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар - Герман Я.І.

за участю: позивача - ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Кам`янська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області, про захист права землекористування та усунення порушення правил добросусідства шляхом знесення огорожі, головуючий у І-й інстанції - Григорчак Ю.П.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про захист права землекористування та усунення порушення правил добросусідства шляхом знесення огорожі.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому належить господарство по АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок, 1977 року будівництва, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Земельна ділянка, на якій розташоване вказане нерухоме майно, була виділена йому зборами колгоспу «40 років Жовтню» у 1977 році. Аналогічно відповідні земельні ділянки були виділені і іншим сусідам на вказаній вулиці. У 1992 році рішенням IX сесії Кам`янської сільської ради народних депутатів «Про розгляд заяв від населення на приватизацію землі» № 29 від 18.03.1992 року йому виділено земельну ділянку площею 0,19 га.

Зазначав, що у лютому 2017 року, коли він приїхав додому з відрядження, побачив, що позаду його двору стоїть дощатий паркан висотою 3-3,5 метрів, розміщений безпосередньо біля його огорожі. При зверненні в сільську раду йому стало відомо, що вказаний паркан був встановлений відповідачем ОСОБА_4 , який проживає на паралельній вулиці. Паркан встановлений лише вздовж господарства відповідача і на 3-4 метри глибше по відношенню до суміжних землекористувачів (з лівого та право боку від господарства позивача). На відгородженій земельній ділянці немає ніяких будівель та/або споруд, які б належали відповідачу.

Просив суд визнати незаконним встановлення відповідачем огорожі вздовж його господарства та усунути порушення можливості нормально користуватися належною йому земельною ділянкою та житловим будинком по АДРЕСА_1 , а саме, знести за рахунок відповідача встановлену ним огорожу (дощатий паркан) або дозволити знести її позивачу з наступною компенсацією витрат відповідачем.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На зазначене рішення позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що існування спірної огорожі відповідача не дає йому можливості обслуговувати свою огорожу навколо подвір`я. Вказана огорожа створює незручності для обох сторін, оскільки унеможливлює прохід між ними і призводить до засмічення території. Через свою висоту спірна огорожа затіняє його подвір`я, в зв`язку з недотриманням відстані, що призводить до пошкодження огорожі позивача. Безпідставний є висновок суду першої інстанції, що огорожа відповідача встановлена на належній відповідачу земельній ділянці. Спірний паркан не відповідає вимогам п.6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій», оскільки перевищує дозволену висоту вдвічі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як передбачено частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що згідно з протоколом 9 сесії Кам`янської сільської ради народних депутатів від 18 березня 1992 року ОСОБА_1 виділено земельну ділянку під огород в розмірі 0,19 за №125.

Відповідно до Листа № 407 від 17 квітня 2015 року, надісланого Кам`янською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області ОСОБА_1 , при виїзді комісії сільської ради для огляду земельних ділянок встановлена наявність правовстановлюючих документів ОСОБА_4 на належну йому земельну ділянку площею 0,25 га.

Згідно з актом погодження межових знаків земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні громадянина ОСОБА_4 і розташована в с. Кам`янка Глибоцького району Чернівецької області , від 11 червня 2015 року, видно, що проведено обстеження меж земельної ділянки площею 0,0807 га, яка надана власнику ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства та закріплена в натурі межовими знаками. Комісія вважає огорожу між городами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 межовим знаком.

Відповідно до рішення №64-32/2015 32 сесії Кам`янської сільської ради 6 скликання від 07 липня 2015 року вирішено надати дозвіл ОСОБА_4 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок: 0,0807 га, для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що розташована в с. Кам`янка, Глибоцького району Чернівецької області; 0,1364 га для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що розташована в с. Кам`янка, Глибоцького району Чернівецької області.

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19 вересня 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 44158054, від 19 вересня 2015 року підтверджується право власності відповідача на земельну ділянку кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,0807 га, яка знаходиться в с. Кам`янка, Глибоцького району Чернівецької області , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Частиною другою статті 103 ЗК України визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно з положеннями статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій зробив обґрунтований висновок, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав як власника земельної ділянки внаслідок розташування ОСОБА_4 огорожі на належній йому на праві власності земельній ділянці.

Зокрема, з акту погодження межових знаків земельної ділянки від 11 червня 2015 року видно, що з власником ОСОБА_4 при погодженні межі з земельною ділянкою ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 виник конфлікт, в результаті якого ОСОБА_1 відмовився від підписання акту приймання-передачі межових знаків на зберігання. У зв`язку з цим комісією визначено межовим знаком з городом ОСОБА_1 огорожу, яка була встановлена особисто ОСОБА_1 Даний акт складено комісією у складі сільського голови Шмідта Д.І., заступника сільського голови Пукай Ф. В., секретаря сільської ради Марчук Н.Д. , землевпорядника сільської ради Білічук Д.В. , членів комісії по спірних земельних питаннях ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в присутності власників суміжних земельних ділянок ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 (а.с. 48).

За таких обставин, спростовуються доводи апеляційної скарги про безпідставність висновку суду першої інстанції про встановлення спірної огорожі на земельній ділянці ОСОБА_4 , оскільки огорожа ОСОБА_1 є межовим знаком між земельними ділянками учасників справи, а огорожа ОСОБА_4 розташована за огорожею ОСОБА_1 , що підтвердив ОСОБА_1 в судовому засіданні.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що встанволена ОСОБА_4 огорожа порушує п. 6.7 ДБН Б 2.2-5:2011 «Благоустрій територій».

Відповідно до п. 3.19 Державних будівельних норм 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, поверховість забудови, граничні розміри житлових будинків, площа забудови, огорожі ділянок, благоустрою територій встановлюються місцевими правилами забудови в залежності від розміру ділянок, інженерного обладнання, інсоляції будинків та територій, інших нормативних вимог, регіональних традицій.

Згідно з частиною 3 статті 158 ЗУ України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Позивачем не надано доказів того, що органами місцевого самоврядування встановлено обмеження щодо висоти огорожі, а також доказів того, що Кам`янською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області було вирішено по суті вищевказаний земельний спір між ним та відповідачем, оскільки Кам`янською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області з цього приводу спір не розглядався і будь-яких рішень з цього приводу не приймала.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що встановлений відповідачем паркан перевищує дозволену висоту вдвічі. А з наданих позивачем фотознімків неможливо встановити реальну висоту встановленого ОСОБА_4 . паркану.

Відповідно до пункту «В» частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

На підставі частини 1 статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статті 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною 11 статті 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

За змістом статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (частина 1 статті 123 ЗК України).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що визначений статтею 122 ЗК України орган, до повноважень якого належить вирішення питання про передачу у власність земельної ділянки за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зобов`язаний прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність, або про відмову у її передачі із зазначенням відповідних мотивів.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

Для визначення та відновлення меж земельної ділянки на підставі статті 198 ЗК України проводяться кадастрові зйомки, проведення яких включає погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами.

Згідно з частинами 1, 3 і 6 статті 55 цього Закону встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.

Із наведеного слідує, що погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами є частиною переліку необхідних дій при проведенні кадастрових зйомок, які серед інших документів, входять до їх сукупності та формують проект землеустрою.

Результатом погодження меж земельної ділянки є документ, який оформлюється у формі протоколу (акта) і є доповненням встановлення меж на підставі топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Формою реалізації права суміжного землекористувача при погодженні меж є висловлення своєї позиції шляхом погодження або непогодження меж та відображення її у протоколі.

Акт (протокол) погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування, реалізуючи власну компетенцію, приймає рішення про передачу громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року за результатом розгляду справи №580/168/16-ц, погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачеві за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

З наведеного слідує, що підписання акту погодження меж самостійного значення не має, тому не може мати наслідком виникнення, зміни або припинення права на земельну ділянку.

Крім того, актом приймання-передачі межових знаків на зберігання зазначено, що межі земельної ділянки площею 0,0807 га, наданої користувачу земельної ділянки ОСОБА_4 , закріплені в натурі, ОСОБА_1 даний акт не підписав, а замість його підпису зазначено «Акт додається».

З огляду на викладене, безпідставними є доводи апеляційної скарги про непогодження між позивачем та відповідачем межі земельної ділянки.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з урахуванням наведених положень ЦК України та ЗК України, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його майнового права встановленням огорожі на належній ОСОБА_4 на праві власності земельній ділянці.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично апелянтом наводяться ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повної постанови - 07 червня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк