Провадження № 2/161/277/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі Ярмолюк В.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини

В С Т А Н О В И В:

03.12.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини на обґрунтування якого вказала, що в період з 03.08.1996 року по 11.09.2003 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. 13.11.2000 року ОСОБА_3 перебуваючи в стані алкогольного спяніння наніс їй тілесні ушкодження, які в клінічному перебігу є небезпечні для життя. Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.04.2001 року відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 101 КК України, тобто за вищевказані злочинні дії відносно своєї дружини позивачки ОСОБА_1 Зазначила, що з 18.04.2013 року, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень 13.11.2000 року, їй було встановлено інвалідність 2 групи загального захворювання довічно. На теперішній час вона не працює, отримує мінімальну пенсію по інвалідності, інших джерел доходу немає, а тому її матеріальне становище є вкрай скрутним. ЇЇ колишній чоловік - відповідач у справі будь-якої матеріальної допомоги не надає. Враховуючи викладене та посилаючись на положення ст. ст. 75, 76 СК України, просить суд стягувати із відповідача ОСОБА_3 на її користь аліменти в розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно довічно.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у її позовній заяві та просила їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які мали місце 13.11.2000 року, позивачці було завдано тілесні ушкодження за наслідками яких їй було встановлено першу групу інвалідності, а з 18.04.2013 року встановлена друга група інвалідності довічно. Зауважив, що ОСОБА_1 була встановлена інвалідність ще за час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Додатково зазначив, що розмір щомісячного доходу ОСОБА_3 не відомий. Просив заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач заперечував щодо задоволення позовної заяви ОСОБА_1 з тих підстав, що на момент звернення з даним позовом пройшов тривалий проміжок часу після встановлення позивачці інвалідності. Додатково пояснив, що на обліку в центрі зайнятості населення не перебуває, працює неофіційно, його середньомісячний заробіток становить близько 4000 грн., а останній запис у його трудовій книжці здійснений в 2015 році. Він є здоровим та працездатним.

Представник відповідача в силу заперечень на заявлені позивачкою вимоги зазначив, що ОСОБА_3 не заперечує щодо вчинення злочинних дій відносно ОСОБА_1, які виразилися в нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, однак даний позов мав би бути предявленим протягом одного року з дня розірвання шлюбу. Крім того, причинно-наслідкового звязку між злочином та інвалідністю немає, а тому слід припустити, що у позивачки може бути й інше захворювання, яке не повязане з неправомірними діями відповідача. Разом з тим, ОСОБА_1 забезпечена прожитковим мінімумом, який визначений для осіб, які втратили працездатність. На даний час на утриманні у відповідача перебуває двоє дітей від іншого шлюбу та дружина, яка потребує медичної допомоги, а тому можливості надавати матеріальну допомогу позивачці він немає. Просив в задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.08.1996 року, який було зареєстровано відділом РАГСу м. Луцька Волинської області.

Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЕГ № 042336, повторно виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького МУЮ у Волинській області від 06.04.2016 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 11.09.2003 року було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 563 (а.с. 8).

Отже, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.08.1996 року по 11.09.2003 року. Дана обставина сторонами не оспорюється.

Як вбачається з вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.04.2001 року ОСОБА_3 було визнано за ч. 1 ст. 101 КК України (в редакції від 28.12.1960 року), даний вирок набрав законної сили (а.с. 4-5).

Вказаним вироком встановлено, що 13.11.2000 року близько 19.00 ОСОБА_3 у власній квартирі за адресою: м. Луцьк, вул. Нова, 36, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, під час сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно наніс своїй дружині ОСОБА_1 декілька ударів по обличчю, чим заподіяв їй легкі тілесні ушкодження без короткочасного розладу здоровя. Після цього, через декілька годин, близько 23.00, на ґрунті особистих неприязних стосунків з дружиною ОСОБА_1, навмисно облив останню горючою рідиною бензином і з метою нанесення їй тяжких тілесних ушкоджень, підпалив її, внаслідок чого ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді термічних опіків голови, шиї, рук ІІ-ІІІ А-Б ступеня, площею 27 %, з яких ІІІ-Б ступінь 18 %, термічні опіки верхніх дихальних шляхів, голосових зв'язок, трахеї і термінальних бронхів ІІІ ступеню, що ускладнились важким опіковим шоком, тобто тілесні ушкодження, що небезпечні для життя в своєму клінічному перебігу.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи та перебуває на обліку в Луцькому обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області та одержує пенсію по інвалідності 2 групи загального захворювання з 10.07.2001 року, довічно. Дана обставина підтверджується довідкою Луцького обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області № 2109 від 18.02.2019 року (а.с. 56)

В обґрунтування своїх позовних вимог сторона позивача посилається на причинно-наслідковий зв'язок між злочинними діями відповідача відносно позивача, які спричинили встановлення інвалідності другої групи та втрату працездатності; обовязок ОСОБА_3 утримувати ОСОБА_1, у звязку з втратою працездатності та необхідності в отриманні матеріальної допомоги, а також ту обставину, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Заперечуючи проти даного позову, сторона відповідача посилається на: відсутність причинно-наслідкового звязку між злочином та інвалідністю; пропуск строку звернення до суду з відповідним позовом; відсутність фінансової можливості у відповідача надавати матеріальну допомогу позивачці; забезпеченість позивачки прожитковим мінімумом, який визначений для осіб, які втратили працездатність.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини, суд виходить із основоположної юридичної природи забезпечення правом одного із подружжя на утримання, в тому числі й після розірвання шлюбу.

За положеннями частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Саме така правова позиції викладена постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 року у справі № 6-1111цс17.

Зaкoнами України «Про Державний бюджет нa 2018 рік» та «Про Державний бюджет нa 2019 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність становить: з 01 грудня 2018 року 1497 грн., з 01 липня 2019 року 1564 грн.

З наданої стороною позивача довідки про доходи № 6447 4947 2643 5449 / 1048 від 28.01.2019 року, виданій пенсіонеру ОСОБА_1 (а.с. 43), вбачкається, що остання перебуває на обліку в Луцькому обєднаному управлінні ПФУ в Волинській області і отримує пенсію по інвалідності (за період з липня 2018 року по грудень 2018 року) в розмірі 2170 грн. щомісячно. Дана обставина також була підтверджена позивачкою під час розгляду справи.

Отже, враховуючи наведене вище та приймаючи до уваги ту обставину, що позивачка, будучи непрацездатною особа, все ж забезпечена прожитковим мінімумом, встановленим Законом, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини слід відмовити.

Згідно ч.ч. 1 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи (а.с. 7) , судові витрати по справі необхідно компенсувати за рахунок держави.

На підставі ст. ст. 75, 76, 80 СК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання колишньої дружини відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі складено 01 березня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_5