Провадження №: 2-к/755/1/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" травня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

представника заявника - ОСОБА_1 .,

боржника - ОСОБА_2 ,

представника боржника - ОСОБА_3 ,

представника заінтересованої особи - Підгородецької О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання ОСОБА_4 , боржник: ОСОБА_2 , заінтересована особа: Міністерство юстиції України, про визнання та виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню на підставі міжнародного договору, -

у с т а н о в и в:

26.11.2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_4 про визнання та виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню на підставі міжнародного договору, в якому ОСОБА_4 просить суд надати дозвіл на примусове виконання постанови №500-12-336888-171 Вищого Суду (відділенням У справах сім`ї) Канади, провінції Квебек, округ Монреаль, що набрало законної сили 12 квітня 2018 року про відібрання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідача ОСОБА_2 та повернення його матері ОСОБА_4 за постійним місцем проживанням у Канаді.

Вимоги клопотання мотивовано тим, що 01.12.2006 року ОСОБА_4 та боржник уклали шлюб, який був зареєстрований відділом РАЦС Дніпровського РУІО м. Києва, актовий запис №2347. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: доньку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В 2015 році сім`я (подружжя Бакуревич, батьки, та четверо дітей - двоє старших дітей стягувача від попереднього шлюбу) переїхала на постійне місце проживання з України в Канаду. Після переїзду до Канади боржник відмовився там працювати та став зловживати спиртними напоями, а в 2016 році здійснив напад з ножем на старшого сина ОСОБА_4 від першого шлюбу. Канадським судом його було засуджено зобов`язано проходити реабілітацію від алкозалежності у лікаря-нарколога в Канаді. На початку серпня 2017 року заявниця разом з боржником та спільними дітьми перебували у відпустці в Україні. Боржник з молодшим сином ОСОБА_5 поїхали на рибалку з друзями, але вони не повернулись, боржник передзвоним заявниці та сказав, що в Канаду він не повернеться і жити з нею не буде, однак сина залишає з собою. Спроби заявниці умовити чоловіка не розбивати сім`ю і повернутися з дитиною нічого не дали, він став переховуватись з дитиною і заявниця не змогла їх знайти. Заявниця разом з донькою повернулись до Канади . Заявниця зазначає, що ОСОБА_5 мають Канадське громадянство, батько ОСОБА_2 є громадянином. Канади , а ОСОБА_4 - є громадянином України, яка є резидентом Канади з 21 січня 2016 року. 12 квітня 2018 року Вищим судом Канади було прийнято постанову про розірвання шлюбу, за якою було вирішено наступне: оголошене розлучення сторін, шлюб яких був зареєстрований 1 грудня 2006 року в м. Київ (Україна); доручено позивачеві опіку над неповнолітніми дітьми; залишено за позивачем права на майбутні аліменти на себе та неповнолітніх дітей, які вступають в дію з 3 листопада 201 7 року; наказано позивачу здійснювати контроль 6удь-якого права доступу відповідача до неповнолітніх дітей сторін; наказано негайно повернути дитину- ОСОБА_5 , в Канаду без зволікань і щоб дитина повернулася під опіку матері; наказано відповідачу не втручатися в процес негайного повернення неповнолітньої дитини в Канаду; наказано відповідачу надати позивачеві всі необхідні документи на неповнолітню дитину - ОСОБА_5 , включаючи паспорт та документи, що стосуються його здоров`я і освіти; уповноважено позивача підписувати самостійно всі документи, які потре6ують підпису обох батьків щодо повернення дитини, ОСОБА_5 , з України в Канаду; наказано відповідачу підписати всі документи, які можуть бути необхідні владі України, щоб дитина, ОСОБА_5 , міг повернутися з України в Канаду; уповноважено поліцію втручатися для виконання цієї судової постанови; наказано припинення подружнього режиму сторін відповідно до закону. Заявниця вказує, що дана постанова суду набрала законної сили 12 квітня 2018 року і дійсна до виконання на території Канади, однак, на даний час, ОСОБА_2 добровільно виконувати постанову суду не бажає. Обґрунтовуючи вимоги свого клопотання заявниця посилається на положення ст. 52 Конституції України, ст.ст. 141, 151, 153, 157-159, 160 СК України, ст.ст. 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року та норми Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Ухвалою суду від 29.11.2018 року відкрито провадження у справі, запропоновано боржнику у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

Ухвалою суду від 08.01.2019 року призначено справу до судового розгляду.

23.01.2019 року надійшла апеляційна скарга на ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 29.11.2018 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 28.02.2019 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2018 року - без змін.

05.02.2019 року до суду надійшли заперечення представника боржника проти задоволення клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду. Зі змісту заперечень вбачається, що представник просить відмовити у задоволенні клопотання посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні докази про здійснення належного повідомлення боржника про розгляд справи проти нього в Канаді. Боржнику жодні відомості про розгляд справи у Канаді не направлялись і про розгляд справи йому відомо не було. Матеріалами клопотання не підтверджується автентичність перекладу документів, долучених до матеріалів справи на українську мову, оскільки підтвердні відомості про перекладача у матеріалах справи відсутні, що є порушенням п. 6 ч. 3 ст. 466 ЦПК України. Представник вказує, що боржник є порядною людиною та належним чином здійснює свої батьківськи обов`язки стосовно свого сина ОСОБА_5 , натомість стягувачем були здійснені неправомірні дії стосовно боржника та, зокрема, їх малолітнього сина ОСОБА_5 . Стягувач заявляючи про статус учасників Гаазької Конвенції України та Канади, водночас не доводить факту існування заяви Канади про визнання дії Гаазької Конвенції по відношенню до себе зі сторони України та навпаки - України у відношенні до Канади, що позбавляє можливості Стягувача посилатися на Гаазьку Конвенцію у клопотання, і тим самим не виконуються вимоги ч. 1 ст. 462 ЦПК України. Поряд з цим, представник посилаючись на положення ст. 13 Гаазької Конвенції зазначає, що дитина проживає з батьком, почуває себе комфортно, батьком створені всі умови для проживання дитини та її всебічного розвитку, а згідно протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 19.04.2018 року №4/9, малолітній ОСОБА_5 проявляє прихильність до тата, який користується незаперечним авторитетом у хлопчика. На обґрунтування заперечень проти задоволення клопотання представник також посилається на положення п. 3 ч. 2 ст. 468 ЦПК України, а також вказує, що ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму «Узагальненні практики застосування судами під час розгляду цивільних спрв Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», викладеному у листі від 01.01.2017 року в п. 6 вказав, що в Україні справи про повернення дитини до іноземної держави розглядаються виключно судами в позовному проваджені у порядку визначеному ЦПК.

15.05.2019 року до суду надійшли пояснення Міністерства юстиції України щодо поданого клопотання зі змісту яких вбачається, що заінтересована особа викладаючи свою позицію з посиланням на норми закону та прохаючи ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства, одночасно зазначає, що в Україні справи про повернення дитини до іноземної держави відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей розглядаються виключно судами в позовному провадженні у порядку, визначеному ЦПК.

В судовому засіданні представник стягувача підтримала вимоги клопотання, просить його задовольнити та додатково пояснила суду, що вона є належним представником стягувача, а при винесенні рішення в Канаді було дотримано всі правила процесу, рішення є законним та набрало законної сили, справу було розглянуто повно та всебічно. Посилаючись на положення Гаазької Конвенції представник зазначає, що клопотання має бути задоволене з метою захисту прав дитини, щоб дитина повернулась до Канади та там відвідувала школу, адже дитина є громадянином Канади.

Боржник в судовому засіданні заперечує проти задоволення клопотання, просить відмовити у задоволенні клопотання та додатково пояснив суду, що жодних повідомлень з Канади з приводу розгляду справи він не отримував і навіть про цей процес щодо розгляду клопотання дізнався випадково, адже не проживає за місцем реєстрації, а судова повістка підписана іншою особою, мабуть у зв`язку із тим, що у квартирі проживають орендарі. Боржник зазначає, що дитина народилась в Україні, має Українське свідоцтво про народження. В 2017 році з сім`єю боржник приїхав до Києва з Канади де родина проживала 1 рік, і в Канаді дитина відвідувала лише початкову школу. Боржник вказує, що не має можливості оскаржити рішення щодо нього прийняте в Канаді, оскільки це дуже складно, слід знайти адвоката, тому зараз боржник займається пошуками представника у Канаді. Боржник вказує, що по поверненні до України він дійсно не забажав більше їхати до Канади, натомість його дружина в березні 2018 року здійснила спробу силою відібрати в нього сина, разом з чоловіками прибувши до помешкання боржника. Чоловіки почали лупцювати боржника та кричати щоб вона швидко забирала дитину, але боржник чинив опір та зміг відбитись. Боржник зазначає, що дитина повністю адаптована для проживання з ним на території України, по народженню дитина є громадянином України, а в Канаді він є натуралізованим громадянином.

Представник боржника в судовому засіданні заперечує проти задоволення клопотання, просить відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що клопотання є необґрунтованим, а відповідні питання можна розглядати лише в позовному провадженні. Боржник не повідомлявся про розгляд справи в Канаді, і навіть для розгляду цього клопотання стягувач свідомо зазначила адресу боржника за якою останній не проживає. Представник посилається на положення ст. 13 Гаазької Конвенції і додатково зазначає, що відповідно до цієї Конвенції дитину ніхто не викрадав.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні посилаються на позицію викладену Міністерством Юстиції України у своїх письмових пояснення, притримується цієї позиції в повному обсязі та додаткових пояснень не має.

Суд, вивчивши заявлене клопотання, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, всебічно та об`єктивно встановивши всі обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. У разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

За змістом ст. 463 ЦПК України, рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Згідно ст. 468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.04.2018 року Вищий суд Канади, провінція Квебек, округ Монреаль прийняв постанову, якою, зокрема, наказано негайно повернути дитину, ОСОБА_5 , в Канаду без зволікання і щоб дитина повернулась під опіку матері (а.с. 16).

При цьому, в судовому засіданні встановлено з пояснень учасників справи та матеріалів заявленого клопотання, що боржник ОСОБА_2 при розгляді відповідної справи у Вищому суді Канади присутнім не був та в цей час знаходився на території України.

Боржник стверджує, що не отримував жодних повідомлень про розгляд справи Вищим судом Канади, тому не знав і не міг знати про відповідний розгляд справи та постановлене у цій справі рішення.

Вивчивши матеріали справи суд зазначає, що а ні зміст самої постанови Вищого суду Канади, а ні будь-які інші наявні у справі документи не містять підтверджуючих даних про те, що боржнику було відомо про розгляд справи судом Канади та він отримував відповідні судові виклики і повідомлення.

Наявна в матеріалах справи копія «повідомлення про подання» (а.с. 41) стосується іншої справи стороною якої був ОСОБА_2 у Вищому суді Канади . Крім того, це повідомлення також не підтверджує належне повідомлення ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, оскільки має посилання на те, що адреса одержувача невідома.

За таких обставин суд констатує, що ОСОБА_2 , як сторона стосовно якої було постановлене рішення Вищого суду Канади від 12.04.2018 року, був позбавлений можливості взяти участь у судовому процесі через те, що йому не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи, оскільки іншого судовим розглядом не встановлено та стороною стягувача не доведено.

Як роз`яснено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в «Узагальненні практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 01.01.2017 року, в Україні справи про повернення дитини до іноземної держави розглядаються виключно судами в позовному провадженні у порядку, визначеному ЦПК. У контексті Гаазької конвенції процесуального статусу позивача набуває заявник. Відповідно до пункту 3 Порядку КМУ заявником може бути фізична або юридична особа, яка має право на опіку (піклування) над дитиною. Визначеним колом осіб, за позовною заявою яких може бути порушено цивільну справу зазначеної категорії, є мати, батько дитини, опікун (піклувальник), тобто будь-яка особа, яка має право піклування про дитину, в тому числі уповноважений на це представник дитячого закладу, в якому проживала дитина, позбавлена батьківського піклування. Позовні заяви згідно з Гаазькою конвенцією можуть також бути подані до суду Міністерством юстиції України (його територіальним органом) в інтересах і за довіреністю позивача, який не має в Україні зареєстрованого місця проживання чи перебування. Відповідачем у справі є особа, яка вивезла дитину в Україну та/або вчиняє її утримування і є одним із батьків, родичем за походженням зі сторони батька чи матері, мачухою чи вітчимом. До участі у справах зазначеної категорії слід залучати в якості третіх осіб орган опіки та піклування за фактичним місцем знаходження дитини, який готує висновок про умови її проживання з поставлених позивачем питань, проводить відповідні співбесіди з відповідачем (пункти 12, 13, 20, 21 Порядку КМУ).

За таких обставин суд приходить до висновку, що клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не підлягає до задоволення також з тієї підстави, що постанова Вищого суду Канади від 12.04.2018 року ухвалена у справі стосовно повернення дитини, розгляд якої належить виключно до компетенції суду України.

Як зазначено у ст.ст. 12, 13 «Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Проаналізувавши надані учасниками справи докази суд приходить до висновку, що неповнолітня дитина - ОСОБА_5 у розумінні «Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» прижився у своєму новому середовищі в Україні про що свідчать довідки з місця проживання (дитина проживає у м. Фастові зі своїм батьком з 22.07.2017 року(а.с. 84, 85), акт обстеження умов проживання від 09.08.2018 року (а.с. 130), витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини від 19.04.2018 року №4/9 (а.с. 131-132), характеристика на дитину за третій клас навчання за підписом директора Фастівської СЗОШ І-ІІІ ст. №4 (а.с. 175), характеристика на дитину за другий клас навчання за підписом директора Фастівської дитячої музичної школи (а.с. 177) та декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу №0001-Х8ТА-ТК00 ОСОБА_5 .

Крім того, у наведеному вище контексті суд приймаючи рішення про відмову у задоволенні клопотання звертає увагу на те, що згідно змісту психологічного обстеження проведеного психологом ОСОБА_15 06.02.2019 року, дитина проявляє прихильність до тата та негативні емоції по відношенню до мами. Психолог зазначив, що дитина проявляє бажання бути разом з татом та не хоче проживати разом з мамою. При згадуванні про маму у дитини спостерігається відчуття страху (а.с. 176).

Враховуючи все вище наведене суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 353-355, 462, 463, 468 ЦПК України, «Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», суд, -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 , боржник: ОСОБА_2 , заінтересована особа: Міністерство юстиції України, про визнання та виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню на підставі міжнародного договору - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 30.05.2019 року.

Суддя -