П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 червня 2019 року м. Київ

Справа № 362/6783/18

Провадження: № 22-ц/824/7550/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Корнієнка С.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом.

Мотивувала свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким вона проживала та вела спільне господарство без реєстрації шлюбу. За життя, 31 липня 2017 року, ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого заповів їй належний йому земельний пай. У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) та через звернення з заявою про прийняття спадщини дружини померлого ОСОБА_1

За таких обставин просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельну частку (пай) розміром 5,36 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Данилівська» та належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 22 лютого 2000 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , на земельну частку (пай) розміром 5,36 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективної власності колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Данилівська» та належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 22 лютого 2000 року.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вона знаходилась з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 1978 року, від шлюбу мають двох дітей. Однією сім`єю вони проживали до 2010 року, потім їхня сім`я розпалась, але шлюб розірвано не було. Вказує, що 21.05.2008 року отримала пенсійне посвідчення № серії ААБ № 638867, отже, на момент смерті свого чоловіка вона була непрацездатною, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині за заповітом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказала, що відповідно до статті 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років, а ОСОБА_1 на час смерті ОСОБА_3 було лише 59 років, отже, вона не була непрацездатною, і права на обов`язкову частку у спадщині не має. За таких підстав просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній.

ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, вважав, що спір судом вирішений правильно.

Данилівська сільська рада Васильківського району Київської області просила слухати справу за відсутності свого представника та ухвалити рішення на власний розсуд.Колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3 виданого, 22 лютого 2000 року Васильківською районною державною адміністрацією, члену колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Данилівська» ОСОБА_3 на підставі рішення Васильківської районної державної адміністрації від 17 лютого 2000 року № 90, належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Данилівська» розміром 5,36 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (а.с. 10).

ОСОБА_3 заповів належну йому вищевказану земельну частку (пай) ОСОБА_2 , про що свідчить складений ним заповіт від 31 липня 2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Є.В. (а.с. 11).

ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини, однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.10.2018 року, № 1299/02-31, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом, оскільки спадкоємцем не надані документи, необхідні для вчинення такої дії, та спадкоємець, передбачений статтею 1241 ЦК України, дружина спадкодавця ОСОБА_1 , прийняла спадщину (а.с. 13).

З матеріалів справи також убачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулись з заявами про прийняття спадщини в порядку стаття 1261 ЦК України, як спадкоємці першої черги.

20.07.2018 року державний нотаріус Васильківської державної нотаріальної контори видала ОСОБА_1., ОСОБА_5, ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 77, 79, 80).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що право позивача щодо спадкування за заповітом підлягало захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія в повній мірі погодитись не може виходячи з наступного.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Відповідно до підпункту 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК (435-15) та враховувати, що заповідач, зокрема, має право без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК).

Згідно пункту 19 вказаної постанови перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним та розширеного тлумачення не потребує.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року (справа № 1-1/2014) у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 ЦК України роз`яснено, що зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Згідно із частиною третьою статті 75 СК України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Згідно статті 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції 2008 року) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками 55 років та наявності страхового стажу не менше п`яти років.

На час смерті ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_1 була пенсіонером, якій з 21.05.2008 року призначена пенсія за віком відповідно до статті 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції чинній на момент отримання нею пенсійного посвідчення (а.с. 95).

Посилання ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу на той факт, що відповідно до статті 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказана норма Закону була чинною на момент смерті ОСОБА_3 , натомість на момент отримання ОСОБА_1 пенсійного посвідчення був чинним ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції від 01.01.2008 року, відповідно до якого особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками 55 років та наявності страхового стажу не менше п`яти років.

Отже, ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.1241 ЦК України як непрацездатна вдова має право на обов`язкову частку у спадщині, яка становить половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом, а саме 1/6 земельної частки ( паю).

Суд першої інстанції на вищевказані обставини уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та визнання за нею права власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , на 5/6 земельної частки (паю)

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 5 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Данилівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання права власност на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , на 5/6 земельної частки паю розміром 5,36 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Данилівська» та належала ОСОБА_3 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 від 22 лютого 2000 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 06 червня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль