РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

20 травня 2019 року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

при секретарі Кубрак К.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Воронько О ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро в загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: управління служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпро ради «про визначення місця проживання дитини», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що Відповідач протягом останнього року чинить перешкоди у її спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та насильно забрав дитину від неї. Вважає, що донька повинна проживати разом з матір`ю, яка може забезпечити її фізичний, моральний та духовний розвиток, матеріально забезпечити, тому просить суд визначити місце проживання її малолітньої дитини разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час попереднього судового засідання Позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої Позивач просить суд визначити місце проживання її малолітньої дитини разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та відібрати малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_3 та передати матері дитини - ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Воронько О.О. в судове засідання з`явилися, позовні вимоги з урахуванням заяви про їх збільшення підтримали у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спора - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпро ради, у судове засідання не з`явився, до суду надав висновок про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю та клопотання про розгляд справи без участі представника.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені Позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ст. ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що починаючи з 2007 року Позивач та Відповідач проживали спільно однією сім`єю. Під час спільного проживання народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до Свідоцтва про народження ОСОБА_5 батьком дитини є ОСОБА_3 Відповідач по справі, матір`ю дитини ОСОБА_1 ., Позивач по справі.

З листопада 2017 року спільне проживання між сторонами не склалося і у лютому 2018 року будь-які стосунки між сторонами припинилися.

В період з лютого по червень 2018 року неповнолітня дитина проживала разом з Позивачем та між сторонами відбувалися перемовини щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 та участі обох батьків у її вихованні. На цей період було досягнуто усної домовленості про години спілкування з дитиною, в якій було розподілено час дитини з урахуванням її інтересів та фактичного проводження з нею часу кожним з батьків у рівних частках.

Однак, 21 червня 2018 року Відповідач забрав неповнолітню ОСОБА_5 до себе до дому та не повернув дитину Позивачу. З того часу Позивач не має можливості спілкування з донькою. Відповідач не надає змоги ані фізичного спілкування, ані шляхом телефонних перемовин.

В даному випадку Відповідач штучно створив умови для проживання дитини з ним та самовільно розлучив Позивача із моєю малолітньою дитиною поза будь-які об`єктивні домовленості та інтереси дитини.

Відповідач безпідставно, з власних міркувань, не допускає спілкування Позивача з донькою, що шкодить інтересам дитини, оскільки сам факт розлучення дитини з матір`ю є психотравмуючим фактором.

Стаття 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічна норма міститься також у ч. 6 ст. 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братися до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року).

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Згідно з п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода про обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Ч. 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 12 цього ж Закону встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 150, ч. 1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані поважати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Зокрема, у статті 141 СК України зазначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує на тому, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Стаття 160 Сімейного кодексу України встановлює, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно статті 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У §54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

П. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12.06.1998 р. наголошує на тому, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що знає Позивача і Відповідача досить тривалий час. Неповнолітня дитина з моменту народження і по день, коли Відповідач її забрав, знаходилася нерозлучно з Позивачем, була до неї дуже прив`язана. Позивач є чуйною та люблячою матір`ю, яка має бажання і можливість виховувати свою доньку та проживати разом з нею.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 зазначила, що Відповідач дійсно забрав дитину та перешкоджає її спілкуванню с матір`ю, не надає можливості побачитися наодинці та не відповідає на численні прохання Позивача про зустріч з донькою. Зазначила, що знає Позивача досить давно з позитивної сторони, як люблячу та турботливу мати. Дитина для неї основне, що є у її житті. Вона має стабільну роботу та достатній дохід для утримання дитини.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спора - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпро ради до суду надав висновок про доцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю.

Як зазначено вище, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, Позивач згідно наявних в матеріалах справи доказів, позитивно характеризується, має своє житло і стабільний дохід. В квартирі у місті Дніпрі створені усі умови щодо повноцінного розвитку та проживання дитини.

Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо визначення місця проживання дітей підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, при прийнятті судом законного та обґрунтованого рішення, саме в інтересах малолітніх дітей та держави суд вважає за необхідне відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання вказаного судового рішення як в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 157, 160, 161, 185 Сімейного кодексу України, ст. ст. 13, 76-78, 263, 264, 265, 280, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: управління служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпро ради «про визначення місця проживання дитини» - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відібрати малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_3 та передати матері дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Допустити негайне виконання рішення в частині відібрання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_3 та передання матері дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,8 грн..

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Суддя Бабушкінського

районного суду Томаш В.І.