ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 639/7056/17

Провадження № 22-ц/818/2404/19

27 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Піддубного Р.М., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ФОП ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 лютого 2019 року (суддя Баркова Н.В.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди, компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати,-

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просила стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2017 року по 01.10.2017 року у розмірі 2400 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 64500, 00 грн., моральну шкоду в розмірі 10000, 00 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати 603, 00 грн., а також просила допустити негайне виконання стягнення виплати по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць.

В обґрунтування позову зазначала, що вона неофіційно працювала провізором у ФОП ОСОБА_2 з 17.07.2017 року, звільнилась 30.09.2017 року за власним бажанням. В її останній робочий день, згідно з графіком роботи 30.09.2017 року не була проведена інвентаризація матеріальних цінностей аптеки та не було належним чином оформлено її результати, в день звільнення з роботи позивачу не виплачено заробітну плату за період з 01.09.2017 року по 01.10.2017 року у розмірі 2400, 00 грн.

Дії роботодавця щодо не проведення з нею розрахунків при звільненні поставили позивача у скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування її та членів її родини, оскільки батько позивача інвалід війни 2 групи знаходився у цей час в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни. Зазначені обставини створили психотравматичну ситуацію для позивача, порушення трудових прав якої є підставою для стягнення моральної шкоди з роботодавця в розмірі 10 000 грн., що обумовлено в тому числі тривалістю розгляду справи з вини відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримала.

Відповідач та його представник проти позову заперечували.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність трудових відносин між сторонами, оскільки позивач фактично приступила до роботи. Порушення ФОП ОСОБА_2 обов`язку оформлення двостороннього трудового договору не спростовує існування факту існування трудових відносин. Вважає, що оцінку судом доказів, поданих сторонами, проведено однобічно на користь відповідача. До того ж судом залишено поза увагою часткове визнання відповідачем позову на початку розгляду справи.

Правом на надання відзиву відповідач не скористався.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Вирішуючи даний спір і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факту перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , вимог про встановлення факту перебування у фактичних трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 на підставі усного трудового договору позивачем не заявлялось. Тому вимоги про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від факту укладення трудового договору і виконання трудової функції позивачем є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , щодо відповідача проведено державну реєстрацію 28.12.1998 року, про що видано відповідне свідоцтво (а.с.41, 56).

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань від 28.03.2018 року ФОП ОСОБА_2 має основний вид економічної діяльності - роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах (а.с.42, 48).

Позивач ОСОБА_1 закінчила у 2015 році Національний фармацевтичний університет і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фармація» та здобула кваліфікацію провізора (а.с.64).

Також позивачем отримано сертифікат провізора-спеціаліста за спеціальністю «Загальна фармація», дійсний до 12.02.2021 року (а.с.63).

В судовому засіданні позивачем визнано, що на роботу до ФОП ОСОБА_2 в аптеку АДРЕСА_2 офіційно вона працевлаштована не була.

Копія трудової книжки, надана позивачем, не містить записів щодо її роботи у ФОП ОСОБА_2 (а.с.65).

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Крім того, ст.24 КЗпП України визначає вимоги до форми трудового договору: трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Також, згідно п. l.l, 2.4, «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Усі записи до трудової книжки про прийняття на роботу вносяться власником або уповноваженим органом після видання наказу, але не пізніше тижневого строку.

Отже, при офіційному працевлаштуванні має бути укладено трудовий договір. Зазвичай, він укладається у письмовій формі, його укладення оформлюється наказом або розпорядженням власника підприємства, але як видно з наведеної вище ст.24 - таке розпорядження може і не видаватися, а працівник може бути допущеним до роботи, при цьому в тижневий строк має бути внесено запис до трудової книжки працівника.

Згідно статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату працю» та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116, 117 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до підпункту «л» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, (далі - Порядок) цей Порядок застосовується і при обчисленні середнього заробітку у випадку, передбаченому частиною першою статті 117 КЗпП України. Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно дост.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1ст.3 ЦПК України, за 1 півріччя 2012 року (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. у справі № 6-54цс11), суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст.237-1 КЗпП України.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 було надано суду записку без адресата з розпорядженнями ОСОБА_2 , яка визнала в судовому засіданні її складання, однак за змістом носить беззв`язковий характер і прізвища Дудник не містить (а.с.4, 150, 175).

Також позивачем надані ксерокопії Табелів обліку робочого часу за серпень та вересень 2017 року, де зазначені прізвища ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.5, 27), однак дані ксерокопії не містять підпису завідуючої аптекою і, як пояснила в судовому засіданні відповідач, були лише чернетками для з`ясування можливого графіку роботи позивача, яка бажала працевлаштуватись.

Наказ №4 від 02.10.2017 року та Акт №2 від 04.10.2017 року про результати проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в аптеці №1 станом на 2-3 жовтня 2017 року також надані суду лише в копіях і не стосуються періоду, про який зазначає позивач в позові як період її роботи (а.с.49-50).

Свідок ОСОБА_5 , яка була завідуючою-провізором аптеки №1 на підставі трудового договору з ФОП ОСОБА_2 від 03.04.2013 року і звільнилась за власним бажанням 31.01.2018 року згідно відомостей трудової книжки та копії трудового договору (а.с.235-241), в судовому засіданні підтвердила, що позивач ОСОБА_1 приходила працевлаштовуватись до аптеки №1, однак ніколи не працювала в ФОП ОСОБА_2.

Проте жодних доказів на підтвердження існування між сторонами трудових відносин, зокрема пояснень свідків, які в період з 01.09.2017 року по 01.10.2017 року працювали разом з позивачем та могли б підтвердити виконання нею обов`язків провізора, розрахункові листи чи відомості про заробітну плату, будь-які документи з підписом позивача на кшталт письмового/електронного листування з контрагентами роботодавця, товарні накладні, довіреності на отримання товару, фотографії на робочому місці, в процесі роботи, тощо позивачем не надано.

До того ж вимог про встановлення факту перебування з відповідачем у трудових відносинах ОСОБА_1 заявлено не було.

Беручи до уваги наведене, а також відсутність у позивача документів, які б підтверджували її офіційне працевлаштування у ФОП ОСОБА_2 на посаду провізора, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача на її користь невиплаченої заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем частково визнавався позов, на висновки суду не впливає, оскільки відповідачем зазначалось про надання позивачу окремих доручень, що може бути свідченням виникнення цивільно-правових, а не трудових відносин між сторонами.

Також не можуть бути прийняті судом і доводи позивача про те, що вона писала заяву про прийом на роботу та підписувала трудовий договір в одному примірнику, оскільки ці обставини не підтверджені належним чином та можуть мати значення при розгляді заяви про встановлення факту перебування з відповідачем у трудових відносинах, а не позовної заяви про виплату сум у зв`язку із звільненням.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

Р.М.Піддубний