ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/5512/15-ц

провадження № 22-ц/4809/865/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

секретар Лазаренко-Шаповалова В.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2019 року у складі судді Панфілової А. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: КРЕП № 6 про визнання права власності, відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Просив визначити суму матеріальної і моральної шкоди, визнати за ним право володіння часткою майна у квартирі, яку отримала його мати, а саме кімнатою 16 кв.м., зобов?язати квартиронаймача ОСОБА_3 зареєструвати його у квартирі АДРЕСА_1 , ухвалити рішення про примусовий обмін квартири АДРЕСА_1 на приміщення у різних будинках (квартирах), зобов?язати відповідачів відшкодувати йому матеріальну і моральну шкоду солідарно.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2016 року замінено неналежного відповідача ОСОБА_3 на належних - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.133).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 серпня 2016 року залучено до розгляду у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: КП «ЖЕО № 1» КМР» та Кіровоградську міську раду (т.1 а.с.134).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди ОСОБА_1 його представником ОСОБА_2 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України в редакції 2004 року, оскільки такий позов вже розглянуто Ленінським районним судом м.Кіровограда (т.1 а.с.173-174).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: КП «ЖЕО № 1» КМР» та Кіровоградська міська рада про визнання права власності, відшкодування матеріальної і моральної шкоди відмовлено за недоведеністю (т.1 а.с.177-180, т.2 а.с.11-12).

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2017 року ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2016 року про закриття провадження у справі скасовано, справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду іншим складом суду (т.2 а.с.13).

За час розгляду справи позивач неодноразово подавав заяви про збільшення суми відшкодування, в останній заяві від 11 грудня 2017 року визначив розмір шкоди в сумі 1 000 000 грн.: 300000грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 700000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що 15 листопада 2007 року між ним і відповідачем було укладено угоду, за умовами якої ОСОБА_2 зобов`язаний був вирішувати будь-яке питання, що стосуватиметься позивача при розгляді справ в судах . 10 жовтня 2011 року укладено іншу угоду, відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язується захищати його права в усіх справах. Протягом строку дії цих угод відповідач дійсно представляв його інтереси в судах. Оцінивши результати виконання доручення відповідачем, вважає, що відповідачем обрано неправильний спосіб захисту його порушених прав, чим заподіяно йому матеріальну та моральну шкоду в сумі один мільйон гривень (т.2 а.с.37, 45-47).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено за необґрунтованістю. Суд дійшов висновку, що надані позивачем докази не доводять факту заподіяння йому відповідачем матеріальної та моральної шкоди, та перебування у причинному зв?язку дій відповідача з наслідками, які настали для позивача.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, задовольнити клопотання про збільшення розміру відшкодування шкоди, ухвалити рішення, яким зобов?язати відповідача сплатити йому один мільйон гривень моральної і матеріальної шкоди. Зазначає, що відповідач був його представником з 15 листопада 2007 року по одній угоді і з 10 жовтня 2010 року по іншій та вчинив правочини, якими припинив його цивільні права і обов?язки, передбачені ст.239 ЦК України. У 2015 році він запропонував відповідачу примирення, однак той відмовився. У березні 2019 року йому стало відомо, що відповідач представляв його інтереси за угодою, яку він не підписував. Відповідач своїми діями та бездіяльністю позбавив його права вимагати житло і реєстрацію, що було втрачено не з його волі.

Апеляційне провадження відкрито 19 квітня 2019 року (т.2 а.с.233), ухвалою від 07 травня 2019 року справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 22 травня 2019 року (т.2 а.с.242).

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надійшов.

В засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач, повідомлений про дату час та місце розгляду справи під розписку (т.2 а.с.245,248-247), в засідання апеляційного суду не прибув, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 15 листопада 2007 року від імені ОСОБА_1 нотаріально посвідчено довіреність, якою уповноважено ОСОБА_2 бути представником в державних, громадських та інших підприємствах установах, організаціях при вирішенні будь-яких питань, що стосуватимуться довірителя, а також вести цивільні та адміністративні справи у всіх судових установах. Довіреність видана строком на три роки та дійсна по 15 листопада 2010 року (т.2 а.с.103).

10 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір на участь та ведення справ у кримінальному та адміністративному провадженні, відповідно до якого відповідач повинен був надати позивачу консультативні та юридичні послуги щодо захисту інтересів позивача у всіх адміністративних, слідчих та судових інстанціях, у тому числі й з правом оскарження з питання притягнення позивача до кримінальної або адміністративної відповідальності (т.1 а.с.17).

Позивач, обґрунтовуючи позов, посилався на те, що на підставі цього договору відповідач представляв його інтереси і в інших справах. Пунктом 2.2 Договору між сторонами визначено, що закінчення робіт визначається, коли досягнуто позитивного рішення та отримано позитивний результат чи моментом підписання акту прийняття виконаних робіт. Оскільки акт не підписувався, позитивний результат не досягнутий, рішення судів на його користь не були ухвалені, вважає, що представник позбавив його права на належний судовий захист, чим заподіяв йому матеріальну та моральну шкоду. Розмір шкоди обґрунтовує незаконним позбавленням його права на житло, вартістю майна, що знаходилось у житлі при його виселенні, розміром середнього заробітку у зв`язку з втратою ним можливості працювати та збільшенням мінімальної заробітної плати та необхідності докладення додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, заподіяна особі або майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.2 ст.1166 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено самого факту заподіяння йому відповідачем майнової і моральної шкоди .

Доводи апеляційної скарги щодо вини відповідача в неналежному виконанні своїх зобов`язань за договором та довіреністю спростовуються матеріалами справи. Сама по собі відмова позивачу в задоволенні позову за його безпідставністю не є підставою для відшкодування шкоди, оскільки вона не пов`язана з непрофесійними діями чи бездіяльністю представника.

Посилання на п.2.2 договору від 10 жовтня 2011 року, як на підставу для відшкодування шкоди, є необґрунтованим, оскільки зазначеним пунктом визначається початок та закінчення робіт за договором.

Крім того, як умовами договору, так і довіреністю не передбачена відповідальність представника залежно від наслідків розгляду судових справ.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенняКіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 27 травня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко