Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 199/2584/16-ц

провадження № 61-39791св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року у складі судді Скрипник О. Г. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2018 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітіної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частини домоволодіння та земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 жовтня 2001 року його батько, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб. Після укладення шлюбу 17 жовтня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на ім`я останньої придбали домоволодіння по АДРЕСА_1 . В подальшому земельна ділянка площею 0,0455 га приватизована ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та Ѕ частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, які належали померлому у спільній сумісній власності подружжя. У шестимісячний строк він звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та за оформленням спадкових прав на нерухоме майно, проте йому державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння та право власності на це домоволодіння зареєстровано за іншою особою.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та Ѕ частини земельної ділянки що знаходиться за цією ж адресою, які належали померлому ОСОБА_3 у спільній сумісній власності з ОСОБА_2 .

У серпні 2017 ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, який ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 рокузалишено без розгляду за заявою ОСОБА_2 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено та з урахуванням ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2017 року про виправлення описки, визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із: А-1 - житловий будинок шл. бл. загальною площею 75,6 кв. м, житловою - 41,8 кв. м; Б - гараж; В - вбиральня цегл; Г - душ метал; Е - сарай дерев; Ж - навіс мет. сітка; З - зливна яма; № 1-7 - споруди та право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0455 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 у спільній сумісній власності подружжя належала на праві власності Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та Ѕ частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, а тому позивач як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_3 має право на спадкування вказаного майна.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 належала Ѕ частини спірного домоволодіння та земельна ділянкау розмірі частки права власності у спільному майні, а отже, позивач як спадкоємець за заповітом має права на спадкування вказаного майна.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У липні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що судами не досліджено джерело набуття коштів, за яке таке майно набувалося, в той час як нею неодноразово наголошувалося та підтверджувалося показаннями свідками, письмовими доказами, що спірне майно придбане за особисті кошти. Суди помилково застосували до спірних правовідносин положення статей 377 ЦК України та 120 ЗК України.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу у якому вказав, що за життя спадкодавець не визначив своєї частки в сумісному майні подружжя, що дало можливість відповідачу зараз наполягати, що спірне майно належить їй на праві приватної особистої власності.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб.

17 жовтня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на ім`я останньої придбали домоволодіння по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка площею 0,0455 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд була приватизована ОСОБА_2 29 грудня 2006 року.

19 грудня 2014 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склав заповіт, згідно з яким належну йому частину домоволодіння та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1 він заповів своєму сину ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

У шестимісячний строк позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та за оформленням спадкових прав на нерухоме майно, проте йому державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння та право власності на це домоволодіння зареєстровано за іншою особою.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України (чинного на час набуття спірного домоволодіння) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з приписами частини першої та четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що домоволодіння по АДРЕСА_1 придбане ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, оскільки протилежного ОСОБА_2 не доведено, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що Ѕ частини цього домоволодіння належала ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності подружжя, а отже, з урахуванням того, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на будинок та того, що він зареєстрований за відповідачем, позивач як спадкоємець за заповітом має право на спадкування належної його батьку ОСОБА_3 Ѕ частини цього домоволодіння. При цьому судами правильно застосовані положення статті 377 ЦК України та 120 ЗК України, оскільки земельна ділянка, хоча і набута внаслідок безоплатної передачі її ОСОБА_2 із земель комунальної власності, але з урахуванням того, що на такій земельній ділянці знаходиться будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , то у разі його поділу цього будинку до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні.

Таким чином, у справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій правильно застосовані норми матеріального права. При цьому судами встановлено, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте від незалежних від нього обставин не має змоги отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи, а спадкове майно хоча і придбане у період перебування його батька у шлюбі із ОСОБА_2 , але зареєстроване лише за нею, а отже, ефективним способом захисту його прав є визнання права власності на Ѕ частини будинковолодіння та земельної ділянки у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик