П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2019 року м. Київ

Справа №754/3115/19-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 22 травня 2019 року

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва про забезпечення позову, постановлену 28 лютого 2019 року суддею Лісовською О.В. в приміщенні Деснянського районного суду м. Києва, час і дата складання повного тексту ухвали невідомі, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності та усунення перешкод в користуванні спільним майном, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №754/3115/19-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/6634/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності та усунення перешкод в користуванні спільним майном.

Крім того, ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , а також заборони відповідачу здавати в оренду (найм, користування, проживання) вказану квартиру.

Заяву обґрунтовувала тим, що відповідач вчиняє дії щодо відчуження спірної квартири, а тому невжиття заходів забезпечення позову може у подальшому ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено.

Вжито захід забезпечення позову шляхом заборони шляхом:

- заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням законної сили;

- заборони ОСОБА_2 здавати в оренду (найм, користування, проживання) будь-яким особам квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає про те, що позивач звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову вказувала, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності з огляду на ст. 63,70 ЦК України. Разом з тим суд, зважаючи на твердження про те, що спірна квартира є спільною власністю позивача та відповідача, не звернув уваги на таке твердження та застосував захід забезпечення позову, що не передбачений чинним ЦПК України, а тому під час постановлення ухвали судом першої інстанції оскаржуваної ухвали неправильно застосовані норми матеріального права.

Крім того, заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не відповідала вимогам ч.1 ст. 151 ЦПК України, зокрема не містила жодних пропозицій щодо зустрічного забезпечення, не дивлячись на зазначене, суд першої інстанції прийняв вказану заяву до розгляду, а не повернув її, як передбачено ч. 9 ст. 153 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 про сила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на законність та обгрунтованість постановленої ухвали.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги із викладених в ній підстав.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за її відсутності у відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

27 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності та усунення перешкод в користуванні спільним майном.

Крім того, ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , а також заборони відповідачу здавати в оренду (найм, користування, проживання) вказану квартиру.

Заяву обґрунтовувала тим, що відповідач вчиняє дії щодо відчуження спірної квартири, а тому невжиття заходів забезпечення позову може у подальшому ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову є визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою. У письмовому клопотанні позивачка вказує, як підставу для забезпечення позову, можливість відчуження її відповідачем, оскільки на даний час ним розміщено відповідне оголошення, що лише підтверджує цей факт та дійшов висновку, що існує ймовірність відчуження спірної квартири до закінчення розгляду справи по суті.

З даними висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі не може погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні вартирою АДРЕСА_1

Порушуючи питання про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням законної сили, заборони ОСОБА_2 здавати в оренду (найм, користування, проживання) будь-яким особам квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 посилалася на те, що під час шлюбу з відповідачем у 1997 році ними придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру оформлено на відповідача. У серпні 2018 році відповідач ОСОБА_2 виїхав з спірної квартири, а в середні лютого 2019 року повідомив її про намір продати спірну квартиру, а тому вважала, що відповідач у будь-який час може розпорядитися належною їй власністю, що у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Викладені обставини, ураховуючи положення ст. 149 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Оскільки предметом даного спору є визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , яке може бути відчужене іншим особам до вирішення справи по суті, що утруднить чи зробить неможливим виконання майбутнього судового рішення, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про необхідність забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням законної сили.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до відповідача свідчить про наявність спору між сторонами, а оскільки предметом спору є поділ нерухомого майна, заходи забезпечення позову обраний позивачем шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 до набрання судовим рішенням законної сили є співмірними з заявленими вимогами.

Разом з тим, забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 здавати в оренду (найм, користування, проживання) будь-яким особам квартиру АДРЕСА_1 , не ґрунтується на будь-яких доказах, які б давали підстави забезпечувати позов у вказаний спосіб. Зокрема, ні позовна заява ні заява про забезпечення доказів не містить доказів, які б свідчили , що невжиття заходів забезпечення позову у вказаний спосіб, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не відповідала вимогам ч.1 ст. 151 ЦПК України, зокрема не містила жодних пропозицій щодо зустрічного забезпечення, відхиляються судом, оскільки на законність оскаржуваної ухвали не впливає.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню в частині заборони ОСОБА_2 здавати в оренду (найм, користування, проживання) будь-яким особам квартиру АДРЕСА_1 та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 в цій частині.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2018 року в частині заборони ОСОБА_2 здавати в оренду (найм, користування, проживання) будь-яким особам квартиру АДРЕСА_1 - скасувати та в задоволенні заяви ОСОБА_1 в цій частині - відмовити. В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна