Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 461/3726/17-ц

провадження № 61-30374св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Лесько А. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: прокуратура Львівської області, Держава України в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Волоско І. Р. від 30 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області в складі суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В., від 24 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органу державної влади.

Позов обґрунтовано тим, що прокуратурою Львівської області всупереч вимогам чинного законодавства не внесено відомості у Єдиний реєстр досудових розслідувань за його відповідною заявою на ім`я прокурора Львівської області від 11 січня 2017 року про кримінальне правопорушення та зверненням до прокуратури Львівської області від 08 лютого 2017 року, чим завдано йому моральну шкоду.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд стягнути з прокуратури Львівської області на його користь 1 000 000 грн моральної шкоди, стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000 грн, завданої внаслідок незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області при розгляді його заяв.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності дій/бездіяльності посадових осіб органів прокуратури Львівської області при розгляді його заяви від 11 січня 2017 року про кримінальне правопорушення та звернення до прокуратури Львівської області від 08 лютого 2017 року, а також заподіяння йому цими діями/бездіяльністю моральної шкоди.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000 грн, завданої внаслідок незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області при розгляді його заяв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Скаржник вважає, що судами не були дотримані вимоги статей 8, 40, 55, 56, 214, 150 Конституції України, статей 16, 22, 1166, 1167, 1176 ЦК України, статей 3, 4, 11, 15, 16, 59, 60, 61, 214 ЦПК України, статей 55, 56, 214, 303 КПК України.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

25 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

06 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді Штелик С. П.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 11 січня 2017 року ОСОБА_1 , як представник Фермерського господарства «Бурка В. В.», скерував до прокуратури Львівської області заяву про вчинення кримінального правопорушення колишнім заступником прокурора Сокальського району Ільницьким М. М.

Листом Прокуратури Львівської області від 16 січня 2017 року ОСОБА_1 , як представника ФГ «Бурка В.В.», повідомлено, що відомості, викладені у його заяві, щодо діяльності колишнього заступника прокурора Сокальського району ОСОБА_2 не містять об`єктивних даних, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення, оскільки в ній висловлено лише міркування заявника щодо неправильно прийнятих, на його думку процесуальних рішень.

08 лютого 2017 року ОСОБА_1 скерував до прокуратури Львівської області звернення щодо надання документу про підтвердження прийняття заяви про кримінальне правопорушення та надання документу про реєстрацію відповідної заяви.

Листом прокуратури Львівської області від 21 лютого 2017 року ОСОБА_1 повідомлено, що за результатами розгляду попереднього звернення від 11 січня 2017 року прокуратурою області 16 січня 2017 року надано відповідь про відсутність підстав для реєстрації провадження стосовно колишнього заступника прокурора Сокальського району ОСОБА_2 з одночасним роз`ясненням вимог чинного законодавства.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частинами шостою, сьомою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у справі, дійшов висновку про те, що позивачем, у відповідності до положень статей 58, 60 ЦПК України, не було надано докази на підтвердження викладених обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про недоведеність фактичних обставин і відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. При розгляді справи судами не здобуто доказів на підтвердження незаконності дій, бездіяльності посадових осіб органів прокуратури.

Позивач звернувся з цим позовом у зв`язку з невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення. Статтею 303 КПК України передбачено право оскарження до слідчого судді дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Саме у такій формі здійснюється судовий контроль у цих правовідносинах. Право і порядок оскарження було роз`яснено заявнику.

Належним і допустимим доказом незаконності дій, бездіяльності органу прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення є ухвала слідчого судді, якою задоволено скаргу заявника.

Згідно частини третьої статі 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували незаконність бездіяльності органу прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За відсутності факту вчинення протиправних дій, бездіяльності підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 454/1460/16-ц (провадження № 61-21192св18) та Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 454/1462/16-ц (провадження № 61-22449св18).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України 2004 року) вірно застосувавши положення статей 23, 91, 94, 1167, 1176 ЦК України, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів передбачених частиною першою статті 1176 ЦК України підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). Дії, бездіяльність посадових осіб прокуратури Львівської області чи інших органів прокуратури при розгляді заяви про кримінальне правопорушення протиправними у встановленому законом порядку визнані не були. Факт заподіяння моральної шкоди позивачем не доведено.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Порушень вимог статей 8, 40, 55, 56, 150 Конституції України судами при розгляді справи допущено не було. Суди надали оцінку основним доводам позивача.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів попередніх інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько