Дата документу 04.10.2019 Справа № 332/139/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 332/139/18 Головуючий у 1 інстанції Сінєльнік Р.В.
Провадження №22ц/807/2802/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що 08.02.2008 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Зазначають, що ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору надала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте, відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості, зокрема, станом на 19.12.2017 року ОСОБА_1 має заборгованість у загальному розмірі - 29668,28 грн., з яких: 13527,86 грн. - тіло кредиту; 5850,10 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 840135 грн. - нараховано пені; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1388,97 грн. - штраф (процентна складова).

З огляду на вищенаведене просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 29668,28 грн. та судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Так, під час розгляду справи, судом першої інстанції було встановлено, що 21.02.2017 р. невстановлена особа за допомогою системи «Приват24» шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у сумі 15500 грн. з банківської картки, що належить ОСОБА_1 про що внесено відомості до ЄРДР.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з урахуванням того, що при здійсненні зазначеної платіжної операції відповідач особисто не використовувала електронний платіжний засіб, а отже не несе за неї відповідальність. Доказів щодо порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо нерозголошення секретних паролів, визначених для доступу до її карткового рахунку за допомогою системи «Приват 24», або іншим чином сприянню викраденню вищезазначених коштів з її рахунку позивачем не надано.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просили скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2019 року, та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що відповідно до п. 6 розділу VI Положення № 705 «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операції з їх використанням» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операції, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений Договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операції та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення - банк. Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції які не виконувалися користувачем (п. 5). Проте, ОСОБА_1 звернулася до Банку лише на наступний день після проведення оспорюванних нею операцій, а саме 22.02.2017 року. Зазначають також, що відповідачем порушені Умови та Правила надання банківських послуг, адже, як встановлено матеріалами справи, операція щодо переказів відбувалася за допомогою «Приват24», всі операції здійснювалися з введенням коректних персональних даних, які ОСОБА_1 розголосила третім особам.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 31 липня 2019 року (а.с. 128) в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк».

16 серпня 2019 року, скориставшись свої правом ОСОБА_1 надала до суду апеляційної інстанції відзив на вказану апеляційну скаргу, доводи якої вона вважає тотожними змісту позовної заяви, які фактично оцінені судом першої інстанції, та зводяться до незгоди з рішенням суду. Зазначає, що 22.02.2017 року вона звернулась до Банку із письмовою заявою, а 21.07.2017 року (тобто безпосередньо у день вчинення шахрайських дій) вона звернулась до банку шляхом дзвінку на гарячу лінію банку, за наслідками якого її рахунок заблоковано, що також підтверджується випискою із банківського рахунку, а отже, ОСОБА_1 своєчасно та належним чином виконала покладений на неї п. 2.1.1.6.1 Умов та Правил обов`язок. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2019 року - без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, встановлено судом першої інстанції, та визнається учасниками справи, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України є підставою звільнення від доказування, що 08.02.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно якого остання отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що також підтверджується підписом у заяві (а.с. 7).

Банк оформив відповідачці кредитну картку і здійснював обслуговування платіжних операцій відповідача із використанням платіжної картки. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язувався повертати кредитні кошти відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг».

Підставою звернення Банку до суду з позовом до відповідача є наявність боргу, який станом на 19.12.2017 року складає 29668,28 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредитній картці ОСОБА_1 вбачається, що 21 лютого 2017 року з її карткового рахунку здійснено платежі (а.с. 6, зворот).

В цей же день ОСОБА_1 зателефонувала до банку та повідомила про те, що з її картки були зняті кошти, у зв`язку з чим її рахунок було заблоковано.

На наступний день, 22 лютого 2017 року за заявою ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР про те, що 21 лютого 2017 року невстановлена особа за допомогою системи «Приват24» шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами у сумі 15500 грн. з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк», що належить ОСОБА_1 Слідчим підрозділом Заводського відділення поліції Дніпровського відділу ГУНП в Запорізькій області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000544 з правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 190 КК України. В зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_1 набула статусу потерпілої (а.с. 45).

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі доведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав.)

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права зазначеними вище.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 негайно повідомила Банк про операцію, яку вона не виконувала, а на наступний день звернулась до Банку із відповідною письмовою заявою, а отже саме з цього часу ризик збитків від здійснення цієї операції несе Банк.

Вказані висновки також підтримав Верховний Суд у постанові від 09 січня 2019 року по справі № 377/526/16-ц (провадження 61-30564св18), у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2019 року по справі № 522/2819/16-ц (провадження № 61-1396 св 18), у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року справа № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18), у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року по справі № 571/841/16-ц (провадження 61-25606св18), у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2019 року по справі № 162/134/16-ц (провадження № 61-18582св18).

В той час, коли тягар доведення зазначених обставин у цьому провадженні покладається на позивача, який саме й звернувся до суду, оскільки за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження позову, спростування доводів відповідача та обставин, що саме відповідач, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, аккаунту та мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що ОСОБА_1 розголосила свої персональні дані третім особам оцінюються колегією суддів критично, оскільки , оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_1 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. В матеріалах справи також відсутні відомості щодо факту та результату службового розслідування АТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази для висновку про те, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 02 лютого 2017 року щодо здійснення платежів з її карткового рахунку грошових коштів у розмірі 15500 грн.

Дослідивши розрахунок наданий позивачем, вбачається, що заборгованість, визначена банком в розмірі 29668,28 грн., розрахована з урахуванням суми 15500 грн.

Доказів на підтвердження існування іншої заборгованості за власними зобов`язаннями, що не пов`язані з оспорюваною сумою, банком не надано, а отже суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підставив для задоволення позовних вимог.

З листа Національної поліції України ГУНП в Запорізькій області Дніпровського відділу поліції Заводського відділу поліції від 14.08.2019 року вбачається, що станом на серпень 2019 року досудове розслідування триває, особу, що скоїла злочин не встановлено (а.с. 134).

Доводи апеляційної скарги не доведені належними і допустимими доказами та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не підлягають задоволенню.

Висновки суду першої інстанції в повній мірі ґрунтуються на законі з врахуванням встановлених у справі фактичних обставин та норми матеріального права застосовані вірно. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті судом першої інстанції були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2019 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: