Номер провадження: 22-ц/813/2039/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року у складі судді Бойчука А.Ю.,

встановив:

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК» (правонаступником по всіх правах та обов`язках якого є публічне акціонерне товариства «МТБ БАНК» - далі ПАТ «МТБ БАНК») в особі представника звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Просило суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 , стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «МТБ БАНК» заборгованість за кредитними договорами в розмірі 48 689,86 дол. США (сорок вісім тисяч шістсот вісімдесят дев`ять доларів США та 86 центів) та 677 007,61 грн. (шістсот сімдесят сім тисяч сім гривень та 61 копійка, у тому числі: 40 261,72 дол. США (сорок тисяч двісті шістдесят один долар США та 72 центи) - поточна заборгованість за наданим кредитом (основний борг); 8 428,14 дол. США (вісім тисяч чотириста двадцять вісім доларів США та 14 центів) - заборгованість по сплаті відсотків; 373 778,90 грн. (триста сімдесят три тисячі сімсот сімдесят вісім гривень 90 копійок) - заборгованість за пенею за несплату основного боргу; 251 299,49 грн. (двісті п`ятдесят одна тисяча двісті дев`яносто дев`ять гривень 49 копійок) - заборгованість за пенею за несплату процентів за користування кредитом; 51929,22 грн. (п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 22 копійки) -заборгованість по несплаті штрафу.

Крім того, просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: - нежилі приміщення під номером 2-П (два - П) загальною площею 43,5 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ) та нежилі приміщення під номером 3-П (три - П), загальною площею 43,6 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ), що належать ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.12.2006 року та на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.12.2006 року відповідно шляхом продажу даного майна з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 18 893 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто три) дол. США, у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №00961/RO від 11 квітня 2008 року та №01038/ RO від 25 червня 2008 року.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір у сумі 28 511,47 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятсот одинадцять гривень 47 копійок).

В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилався на те, що між банком та ОСОБА_1 були укладені: кредитний договір №00961/RO від 11 квітня 2008 року на виконання умов якого позичальнику було надано кредит в сумі 62 704,89 дол. США на наступні цілі: на споживчі цілі - у сумі 58 600,00 (п`ятдесят вісім тисяч шістсот) дол. США, а також у сумі 4 104,89 (чотири тисячі сто чотири дол. США та 89 центів) дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених кредитним договором, з терміном погашення по 10 квітня 2018 року включно, та кредитний договір №01038/RO від 25 червня 2008 року на виконання умов якого, позичальнику було надано кредит у сумі 44 000,00 (сорок чотири тисячі) дол. США, а також у сумі 3 824,24 (три тисячі вісімсот двадцять чотири дол. США та 24 центи) дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених кредитним договором зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 10,9 (десять цілих та дев`ять десятих відсотків) % річних за фактичний період користування кредитом від фактичної суми заборгованості за кредитом.

Вказані договори забезпечені порукою ОСОБА_2 , а також іпотекою, предмет якої належить ОСОБА_3

Позивач зазначив, що відповідачі порушують умови кредитного договору, договорів поруки, не повертають кредит та не сплачують відсотки за користування кредитними коштами, у зв`язку чим просив позов задовольнити

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.

Відповідачі у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували щодо їх задоволення, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність вимог позивача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року, в якому ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року виправлена описка, позов ПАТ «МТБ БАНК» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «МТБ БАНК» заборгованість за кредитними договорами в розмірі 48 689,86 дол. США (сорок вісім тисяч шістсот вісімдесят дев`ять доларів США та 86 центів) та 677 007,61 грн. (шістсот сімдесят сім тисяч сім гривень та 61 копійка, у тому числі: 40 261,72 дол. США (сорок тисяч двісті шістдесят один долар США та 72 центи) - поточна заборгованість за наданим кредитом (основний борг); 8 428,14 дол. США (вісім тисяч чотириста двадцять вісім доларів США та 14 центів) - заборгованість по сплаті відсотків; 373 778,90 грн. (триста сімдесят три тисячі сімсот сімдесят вісім гривень 90 копійок) -заборгованість за пенею за несплату основного боргу; 251 299,49 грн. (двісті п`ятдесят одна тисяча двісті дев`яносто дев`ять гривень 49 копійок) - заборгованість за пенею за несплату процентів за користування кредитом; 51929,22 грн. (п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот двадцять дев`ять гривень 22 копійки) -заборгованість по несплаті штрафу.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: - нежилі приміщення під номером 2-П (два - П) загальною площею 43,5 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та нежилі приміщення під номером 3-П (три - П ) , загальною площею 43,6 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ), що належать ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.12.2006 року та на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 01.12.2006 року відповідно шляхом продажу даного майна з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 18 893 (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто три) дол. США, у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №00961/RO від 11 квітня 2008 року та №01038/ RO від 25 червня 2008 року.

Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «МТБ БАНК» судовий збір у сумі 28 511,47 грн. (двадцять вісім тисяч п`ятсот одинадцять гривень 47 копійок).

Задовольняючи позов ПАТ «МТБ БАНК» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що висновок судово-економічної експертизи №17-2072/2073 від 29.09.2017 року, який було проведено в рамках розгляду даної цивільної справи, не містить обґрунтованих відповідей на питання, що були поставлені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.04.2017 року, оскільки з висновку експерта вбачається, що надати чіткі та категоричні відповіді на питання не надалося за можливе, а також на вимоги ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказане рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_1 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про відмову ПАТ «МТБ БАНК» у задоволенні вимог позову.

Основними доводами апеляційної скарги є недоведеність наявності заборгованості перед позивачем належними доказами, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи №17-2072/2073 від 29.09.2017 року, не застосування судом першої інстанції строку позовної давності за клопотанням відповідача.

ПАТ «МТБ БАНК» надало до апеляційного суду відзив, в якому зазначено, що судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування. При цьому апелянт посилається на те, що висновком судово-економічної експертизи №17-2072/2073, складеного 29.09.2017 року встановлено, що встановити відповідність розрахунку заборгованості ОСОБА_1 умовам кредитних договорів не надається за можливе.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.10.2018 року у складі судді Кононенко Н.А. відкрито провадження у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.10.2018 року у складі суддів Кононенко Н.А., Гірняк Л.А., Цюри Т.В. справу призначено до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 23.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вказаним вимогам судове рішення не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між ПАТ «МТБ БАНК» та ОСОБА_1 були укладені: кредитний договір №00961/RO від 11 квітня 2008 року на виконання умов якого позичальнику було надано кредит в сумі 62 704,89 дол. США на споживчі цілі - у сумі 58 600,00 (п`ятдесят вісім тисяч шістсот) дол. США, а також у сумі 4 104,89 (чотири тисячі сто чотири дол. США та 89 центів) дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених кредитним договором, з терміном погашення по 10 квітня 2018 року включно, та кредитний договір №01038/RO від 25 червня 2008 року на виконання умов якого, позичальнику було надано кредит у сумі 44 000,00 (сорок чотири тисячі) дол. США, а також у сумі 3 824,24 (три тисячі вісімсот двадцять чотири дол. США та 24 центи) дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених кредитним договором зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 10,9 (десять цілих та дев`ять десятих відсотків) % річних за фактичний період користування кредитом від фактичної суми заборгованості за кредитом.

Вказані договори забезпечені порукою ОСОБА_2 , а також іпотекою, предмет якої належить ОСОБА_3

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ПАТ «МТБ БАНК», вважаючи, що відповідачі порушили умови кредитного договору №00961/RO від 11 квітня 2008 року та кредитного договору №01038/RO від 25 червня 2008 року, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі в розмірі 48 689,86 дол. США (сорок вісім тисяч шістсот вісімдесят дев`ять доларів США та 86 центів) та 677 007,61 грн. (шістсот сімдесят сім тисяч сім гривень та 61 копійка), звернулося до суду з даним позовом.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зокрема факту існування заборгованості та її розміру, представник позивача надав розрахунок заборгованості за кредитними договорами станом на 25 травня 2016 року.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Надані суду розрахунок заборгованості за кредитним договором, яким позивач підтверджує факт наявності в ОСОБА_1 заборгованості перед банком, не є належними, достовірними та достатніми доказами у справі, оскільки хоча й містять інформацію щодо предмета доказування, однак суперечать іншим доказам по справі.

У відповідності до частин 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, не довів тієї обставин, що відповідачі мають заборгованість зі сплати по кредитному договору №00961/RO від 11 квітня 2008 року та кредитного договору №01038/RO від 25 червня 2008 року, оскільки не надав суду належних та достатніх доказів, які б підтверджували як заборгованість по тілу кредиту, так і заборгованість по відсотках і пені.

Надані банком розрахунки не підтверджують заборгованість в розмірі 48 689,86 дол. США (сорок вісім тисяч шістсот вісімдесят дев`ять доларів США та 86 центів) та 677 007,61 грн. (шістсот сімдесят сім тисяч сім гривень та 61 копійка) виходячи з наступного.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

З матеріалів справи вбачається, що судом 11.04.2017 року по справі була призначена судово-економічна експертиза. Перед судовим експертом були поставленні наступні питання:

- чи відповідає розрахунок заборгованості ОСОБА_1 (по сплаті процентів за кредит, пені, штрафів та погашення основної суми боргу) перед банком умовам укладеного кредитного договору №00961/RO від 11 квітня 2008 року з урахуванням Додаткової угоди №2 від 23 червня 2010 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором?

- чи відповідає метод нарахування банком процентів за кредитним договором №00961/RO від 11 квітня 2008 року з урахуванням Додаткової угоди №2 від 23 червня 2010 року вимогам Положення про кредитування Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» ()?

- чи відповідає розрахунок заборгованості ОСОБА_1 (по сплаті процентів за кредит, пені, штрафів та погашення основної суми боргу) перед банком умовам укладеного кредитного №01038/RO від 25 червня 2008 року з урахуванням Додаткової угоди №2 від 23 червня 2010 року та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором?

- чи відповідає метод нарахування банком процентів за кредитним договором №01038/RO від 25 червня 2008 року з урахуванням Додаткової угоди №2 від 23 червня 2010 року вимогам Положення про кредитування Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» ()?

24.05.2017 року судовий експерт звернувся до суду з клопотанням про надання банком додаткових доказів.

На виконання клопотання судового експерта банк, зазначив, що на підставі «Переліку документів, що утворюються в діяльності НБУ та банків України із зазначенням строків зберігання» затвердженого постановою НБУ від 08.12.2004 року №601 частина запитуваних документів знищена, у зв`язку з чим банк не може надати дані документи.

Відповідно до пункту 1.8. постанови Правління НБУ від 25.01.2012 №23 «Про затвердження Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями», Банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника відповідно до вимог, визначених цим Положенням. Кредитна документація (справа) боржника має містити мінімально необхідні дані, перелік яких наведено в додатку 2 до цього Положення. Залежно від виду кредитної операції банк може розширити перелік даних про боржника, попередньо зазначивши їх у внутрішньобанківських положеннях. Узагальнена інформація про кредитну операцію формується з часу укладення договору та оновлюється впродовж його дії в частині, що зазнала змін, протягом п`яти робочих днів із дня отримання банком інформації, яка є підставою для внесення таких змін (зміни умов проведення/здійснення кредитної операції, установчих та реєстраційних даних боржника, його фінансового стану тощо). В додатку 2 цього ж положення зазначено, що Кредитна документація (справа) формується на паперових носіях і повинна містити зокрема: письмове клопотання (заяву) боржника про надання кредиту; підтвердні документи (виписки за балансовими та позабалансовими рахунками, платіжні доручення тощо), що свідчать про надання та погашення кредиту, наявні фінансові зобов`язання тощо.

Згідно п. 11 Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 08.12.2004 №601, строки зберігання документів, що визначені в цьому Переліку, є мінімальними і зменшенню не підлягають. Банківські установи можуть лише збільшувати строки зберігання документів, якщо це викликано специфічними особливостями їх роботи. Так строк зберігання у 5 років, зокрема визначений для: документів (статут, кредитний договір, заяви-зобов`язання, гарантійні листи, обґрунтування, розрахунки ефективності та окупності витрат, висновки, розпорядження, дозволи, фінансові звіти, статистичні відомості) про видачу й оформлення позик, кредитів, що видані банками юридичним і фізичним особам у національній та іноземних валютах (після погашення позики) (п. 220 додатку до переліку); документів (розстрочки, відстрочки платежів, списання безнадійної заборгованості) про надання пільг за позиками, що видані індивідуальним позичальникам (п. 226 додатку до переліку); особових рахунків з обліку довгострокових кредитних операцій, юридичних і фізичних осіб (після виконання умов договору) (п. 665 додатку до переліку); особових рахунків з обліку кредитних операцій юридичних та фізичних осіб (після виконання умов договору) (п.666 додатку до переліку); первинних документів з господарських операцій, які є підставою для відображення в бухгалтерському обліку, а також з експортно-імпортних операцій і додатки до них (у разі виникнення суперечок і судових справ - зберігаються до ухвалення остаточного рішення) (п. 675 додатку до переліку); меморіальних документів за довгостроковими кредитами (після погашення кредиту) (п. 676 додатку до переліку).

Таким чином, документи, які судовий експерт зазначив у клопотанні від 24.05.2017 року, банк повинен був зберігати на протязі всього строку дії кредитного договору, тому зазначена відповідь щодо неможливості вимоги судового експерта, щодо надання додаткових (первинних) документів для проведення експертизи не ґрунтується на законі.

При цьому, апеляційним судом, всупереч висновку суду першої інстанції, встановлено, що судово-економічна експертиза №17-2072/2073 від 29.09.2017 року складеного Одеським науково - дослідним інститутом судових експертиз, у відповідності до вимог ст. 102 ЦПК України, має докладний опис проведених експертом досліджень, містить висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, а саме в мотивувальної частині висновку зазначено:

За наданими документами, встановити відповідність розрахунку заборгованості ОСОБА_1 (по сплаті відсотків за користування кредитом, пені, штрафів, суми кредиту) станом на 25.05.2016 перед ПАТ «Марфін Банк», умовам укладеного кредитного договору №00961/RO від 11.04.2008 (№01038/RO від 25.06.2008) з урахуванням додаткової угоди №2 від 23.06.2010, розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором, - не надається за можливе, у зв`язку з ненаданням на дослідження в повному обсязі, за період кредитування, а саме з 11.04.2008 (25.05.2008) по 25.05.2016, первинних облікових касових документів з видачі кредитних коштів та зі сплати відсотків за користування кредитом та повернення самого кредиту, та облікових регістрів ПАТ «Марфін Банк» з обліку повернення кредитних коштів, нарахування та зарахування відсотків, та віднесення на прострочку несвоєчасно здійснених платежів.

Проведеним дослідженням за наданими документами по кредитному договору №00961/RO від 11.04.2008 (№01038/RO від 25.06.2008), вбачається, що загальна сума заборгованості складає 4 017,02 дол. США (8 590дол. США), що не відповідає визначеної загальній сумі заборгованості ПАТ «Марфін Банк» у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 25.05.2016, за кредитним договором №00961/RO від 11.04.2008 (№01038/RO від 25.06.2008), в розмірі 28 398,87 дол. США (7683,97дол.США), проте за наданими на дослідження документами обґрунтувати визначену суму різниці не надається за можливе.

Вбачається різниця між загальною сумою заборгованості по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу визначеною у розрахунку заборгованості, за умовами укладеного кредитного договору №00961/RO від 11.04.2008, з урахуванням Додаткової угоди №2 від 23.06.2010 року та розрахунковим документам щодо погашення кредиту за цим кредитним договором, в розмірі 28 398,87 дол. США яка могла виникнути за рахунок того, що ПАТ «Марфін Банк» при розрахунку заборгованості станом на 25.05.2016 року не враховано здійснені оплати ОСОБА_1 сум сплачених коштів на повернення суми кредиту та сплати відсотків, відповідно до положень Додатку №2 до кредитного договору №00961/RO від 11.04.2008.

Також, за проведеним дослідженням за наданими документами по кредитному договору №01038/RO від 25.06.2008, визначається, що загальна сума заборгованості складає 8 590 дол. США, що не відповідає визначеної ПАТ «Марфін Банк» у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 25.05.2016 року, загальної суми заборгованості, за кредитним договором №01038/RO від 25.06.2008, в розмірі 7683,97 дол. США (16273,97 дол. США - 8590 дол. США) (39 сторінка висновку).

Протягом перших 24 місяців ОСОБА_1 вносилися суми на погашення тіла кредиту за кредитним договором №00961/RO від 11.04.2008 року більше ніж суми зазначені в Додатку №2 до договору, але жодного разу не було проведено дострокове погашення кредиту передбачене п. 3.6 Договору. Підстава платежу згідно з випискою завжди було однаково вказана «Погашення заборгованості за кредитним договором № 00961/RO від 11.04.2008». Перше дострокове погашення відбулося лише 26.02.2009 в сумі 1.60 долара. «Дострокове погашення кредиту, кредитний договір №00961/RO від 11.04.2008».

Банк нараховував одну суму відсотків, а списував іншу. Так: 27.04.2009 р нараховано відсотків 409.59, 30.04.2009 було списано 410.00 доларів; 25.05.2009 нараховано відсотків 396.03, 25.05.2009 було списано 399.00 доларів; 26.10.2009 нараховано відсотків 396.24, 29.10.2009 було списано 399.17 доларів; 25.11.2009 нараховано відсотків 405.54, 26.11.2009 було списано 400.00 доларів, а 02.12.2009 ще 12,16 доларів, що в сумі склало 412.16 доларів; 25.12.2009 нараховано відсотків 388.36, 29.12.2009 було списано 399.06 доларів; 25.01.2010 нараховано відсотків 397.92, 26.01.2010 було списано 412.45 доларів; 25.02.2010 нараховано відсотків 393.40, 26.02.2010 було списано 412.06 доларів; 25.03.2010 нараховано відсотків 351.54, 29.03.2010 було списано 371.73 доларів; 25.06.2010 нараховано відсотків 378.47, 29.06.2010 було списано 409.02 доларів.

При цьому всі списання проходили з однаковим підставою платежу «Погашення заборгованості з відсотками за поточний період (строк погашення менше 30 днів) за кредитним договором № 00961/RO від 11.04.2008».

Банк проводить 7 виправних проводок. Три з них - без всяких підстав: 30.03.2009 на суму 7.00 доларів, 26.11.2009 на суму 400.00 доларів, 26.02.2010 на суму 413.00 доларів. Інші на 4 (чотири) на підставі службових записок. 30.04.2009 року повернення коштів у сумі 400.00 доларів згідно з/з ОСОБА_4 02.10.2009 року виправна проводка на суму 6,48 доларів згідно з/з ОСОБА_5 29.10.2009 року виправна проводка на суму 400.00 доларів згідно з/з з ОСОБА_5 27.04.2010р. виправна проводка на суму 411.33 доларів згідно з/з ОСОБА_6 . При цьому, всі дані виправні проводки, зроблені на користь банку.

27.04.2010 року з позичальника списують 385,39 доларів з підставою платежу «Погашення заборгованості за неотриманими доходами, % (внебаланс), кредитним договором №00961/RO від 11.04.2008». Однак це суперечить п. 3.2 цього договору, який описує всі види платежів, які можуть здійснюватися за договором.

11.06.2010 року з позичальника списують 369,50 доларів з підставою платежу «Погашення заборгованості за неотриманими доходами, % (внебаланс), кредитним договором №00961/RO від 11.04.2008», що також суперечить п. 3.2 цього договору, який описує всі види платежів, які можуть здійснюватися за договором.

З 29.06.2010 року і по 25.12.2013 рік позичальник щомісяця вносив суми на погашення тіла кредиту більше ніж суми зазначені в Додатку №2 до договору. Дострокове погашення кредиту передбачене п 3.6 цього договору банк провів лише два рази 30.09.2009 р на суму 575,03 доларів і 30.11.2010 року на суму 575,45 доларів. У всіх інших випадках дострокове погашення не проводилося. Підстава платежу згідно з випискою завжди однакова «Погашення заборгованості за кредитним договором № 00961/RO від 11.04.2008 року».

02.08.2010 року банк здійснює, не передбачене кредитним договором №00961/RO від 11.04.2008 року, перенесення коштів згідно рішення Правління №15 від 29.06.2010 в сумі 52 812.72 долара.

Протягом перших 7 місяців ОСОБА_1 вносилися суми на погашення тіла кредиту за кредитним договором №01038/RO від 25 червня 2008 року більше ніж суми зазначені в Додатку №2 до договору, але жодного разу не було проведено дострокове погашення кредиту передбачене п 3.6 цього Договору. Підстава платежу згідно з випискою завжди було однакова «Погашення заборгованості за кредитним договором №01038/RO від 25.06.2008», перше дострокове погашення відбулося лише 26.02.2009 в сумі 1.05 долара. «Дострокове погашення кредиту, кредитний договір №01038/RO від 25.06.2008».

Банк нараховував одну суму відсотків, а списував іншу. Так: 25.03.2009 було нараховано відсотків - 348.62 долара. 30.03.2009 було списано 230 доларів, а 31.03.2009 ще 127 доларів, що в сумі склало - 357.3 долара; 27.04.2009. нараховано відсотків - 382.78. 28.04.2009 було списано 31.26 доларів, а 30.04.2009 ще 354.13 доларів, що в сумі склало - 385.39 долара; 25.05.2009 нараховано відсотків 370.09. 27.05.2009 було списано 372.71 доларів; 25.11.2009 нараховано відсотків 379.24. 02.12.2009 було списано 385.16 доларів; 25.12.2009 нараховано відсотків 363.17. 29.12.2009 було списано 372.16 доларів; 25.01.2010 нараховано відсотків 372.20. 27.01.2010 було списано 385.05 доларів; 25.02.2010 нараховано відсотків 368.09. 25.02.2010 було списано 384.68 доларів; 25.03.2010 нараховано відсотків 329.04. 29.03.2010 було списано 347.01 доларів; 25.06.2010 нараховано відсотків 354.52. 29.06.2010 було списано 381.09 доларів.

При цьому всі списання проходили з однаковим підставою платежу «Погашення заборгованості з відсотками за поточний період (строк погашення менше 30 днів) за кредитним договором № 01038/RO від 25.06.2008».

Банк проводить 7 виправних проводок. Одна з них 31.03.2009 на суму 7.93 без всяких підстав. Інші на 6 (шість) на підставі службових записок. 30.04.2009 повернення коштів у сумі 354.13 доларів згідно з/з ОСОБА_4 13.05.2009 повернення коштів у сумі 721 долар згідно з/з ОСОБА_4 та кредитного комітету ГБ. 02.12.2009 виправна проводка на суму 380 доларів згідно з/з ОСОБА_7 29.12.2009 виправна проводка на суму 293.16 доларів згідно з/з ОСОБА_7 27.04.2010 виправна проводка на суму 383.75 доларів згідно з/з ОСОБА_6 11.06.2010 виправна проводка на суму 370.74 доларів згідно з/з ОСОБА_6 . При цьому, всі дані виправні проводки, зроблені на користь банку.

27.04.2010 з позичальника списують 360.82 долара з підставою платежу «Погашення заборгованості за неотриманими доходами, % (внебаланс), кредитним договором №01038/RO від 25.06.2008».

Однак це суперечить п. 3.2 цього договору, який описує всі види платежів, які можуть здійснюватися за договором. 11.06.2010 з позичальника списують 346.04 долара з підставою платежу «Погашення заборгованості за неотриманими доходами, % (внебаланс), кредитним договором № 01038/RO від 25.06.2008». З 29.06.2010 і за 28.02.2014 позичальник щомісяця вносить суми на погашення тіла кредиту більше ніж суми зазначені в Додатку №2 до договору. Дострокове погашення кредиту передбачене п 3.6 цього договору банк провів лише два рази 30.09.2009 року на суму 432.10 і 30.11.2010 року на суму 432.77. У всіх інших випадках дострокове погашення не проводилося. Підстава платежу згідно з випискою завжди однакова «Погашення заборгованості за кредитним договором №01038/RO від 25.06.2008».

02.08.2010 банк здійснює не передбачене кредитним договором №01038/RO від 25.06.2008 перенесення коштів, згідно рішення правління №15 від 29.06.2010 в сумі 40626,21 долара.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України в разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки висновком судово-економічної експертизи №17-2072/2073 від 29.09.2017 року не підтверджена заборгованість відповідачів за кредитними договорами та враховуючи, що ПАТ «МТБ БАНК» проігнорував клопотання експерта про надання йому для проведення експертизи запитуваних первинних документів, що свідчить про недобросовісне користування позивачем належними йому процесуальними правами та небажання неухильно дотримуватися процесуальних обов`язків, як це встановлено для кожної сторони частиною 1 статті 44 ЦПК України, а також є додатковою підставою вважати, що банк не спромігся довести заявлені ним позовні вимоги, тому правових підстав для задоволення позову банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості за спірними кредитними договорами не має.

Зазначений висновок апеляційного суду повністю узгоджується з правовою позицією викладеної у постанові Верховного суду від 21.02.2018 року по справі №910/5226/17, в якій роз`яснено, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Обґрунтованих заперечень та належних доказів, які б спростовували встановленні обставини ПАТ «МТБ БАНК» до суду не надано та матеріали справи не містять.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно ч. 1. ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 559 ЦК України передбачено спеціальні підстави припинення поруки. Так, порука припиняється: 1) з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; 2) якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; 3) у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; 4) після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, то порука припиняється, коли кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Отже, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

В матеріалах справи наявні письмові повідомлення банку від 13.04.2010 року №1538/01, №1539/01 згідно умов яких банк, у відповідності до пункту 2.3.3. кредитного договору, та керуючись ст. 651 ЦК України змінив строк дії кредитного договору №00961/RO від 11 квітня 2008 року та кредитного договору №01038/RO від 25 червня 2008 року та встановив дату не пізніше 12.05.2010 року позичальник зобов`язаний повернути тіло кредиту, процентів та нарахованих пені та штрафу у повному обсязі.

Таким чином, пред`явивши у травні 2010 році вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитами, сплату процентів за їх користування та пені, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до майнового поручителя (іпотекодавця) ОСОБА_3 протягом шестимісячного терміну від дати порушення боржниками встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. До суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «МТБ БАНК» звернулося у червні 2016 року, тобто з пропуском строку, отже спірні договори поруки припинили свою дію.

За таких обставин, та враховуючи, що позовні вимоги щодо розміру кредитної заборгованості позивачем недоведені, позовні вимоги ПАТ «МТБ БАНК» до майнового поручителя, ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки також задоволенню не підлягають.

Окрім цього, апеляційний суд зазначає наступне:

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Відповідно до письмових вимог банку від 13.04.2010 року №1538/01, №1539/01, позичальник, згідно пункту 2.3.3. кредитного договору, та керуючись ст. 651 ЦК України, змінив строк дії кредитного договору №00961/RO від 11 квітня 2008 року та кредитного договору №01038/RO від 25 червня 2008 року та встановив дату повернення тіла кредиту, процентів та нарахованих пені та штрафу у повному обсязі не пізніше 12.05.2010 року.

Пунктом 2.2.3 кредитного договору, сторони встановили що банк на власний розсуд має право змінити умови даного договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення.

При цьому, згідно статей 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань строк виконання яких ще не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомлені дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за даним договором.

Сторони визначили наведені правила у договорі, встановили обов`язкові для обох сторін правила поведінки, яких вони повинні дотримуватися. Сторони врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд. При цьому зміст вимоги банка, направленої до позичальника та поручителя, не може містити зміни інших умов кредитного договору, окрім зміни умов щодо строку його виконання: саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора, направленої боржникам.

Враховуючи, що таке рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, незалежно від того, чи отримали позичальник та поручитель такі повідомлення, згадані зміни настали та є обов`язковими для позивача, це зумовлювало обов`язок банка пред`явити позов до позичальника протягом 3 років, починаючи від цієї дати, визначеної у повідомленні та до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, визначеної в повідомлені.

Згідно статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У правовій позиції Верховного суду від 14.02.2018 року, справа №564/2199/15-ц, роз`яснено, що кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор, після 12.05.2010 року (дата повернення суму кредитів в повному обсязі), має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги ПАТ «МТБ БАНК» про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є також необґрунтованими, що є додатковою підставою для відмови банку у задоволені позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та ухвалив судове рішення передчасно, без повного всебічного та об`єктивного розгляду справи.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Оскільки, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та висновки районного суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову ПАТ «МТБ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволені позову про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог банком.

При цьому, апеляційний суд не приймає до уваги доводи представника апелянта про застосування строку позовної давності, які були заявлені ОСОБА_1 в суді першої інстанції, з подачею відповідної заяви, у зв`язку необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог банком.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 10 155,00 грн.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, сума сплаченого нею судового збору підлягає стягненню з позивача - публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК».

Керуючись ст. ст. 141, 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 10 155,00 (десять тисяч сто п`ятдесят п`ять грн. 00 коп.) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 23 травня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець