Провадження № 2/752/2160/19
РІШЕННЯ

Іменем України

16.05.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києві та Київській області Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року представник позивача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києві та Київській області Акціонерного товариства «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 і просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом за Додатковим договором № 1 до Договору № 2130488 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки у загальному розмірі 1480,44 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позову зазначено, що 09.12.2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого без балансового відділення № 10026/016 філії Головного управління по м. Києву та Київській області та ОСОБА_1 було укладено договір № 2130488 про відкриття обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, а також 16.01.2015 року між сторонами було укладено Додатковий договір № 1 до Договору № 2130488 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки та нього. За умовами вказаних договорів, Банк зобов`язався відкрити Клієнту рахунок та надати Клієнту платіжну картку типу Mastercard Debit Standard та ПІН-код до неї, а також Банк встановив клієнту кредит в сумі 949 грн. Строк дії кредиту встановлено на відповідний період дії платіжної карти. При випуску платіжної карти на новий термін кредит продовжується на строк дії платіжної карти. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 24% річних. Процентна ставка за несанкціонованим овердрафтом складає 35 % річних. Відповідач, отримавши кредитні кошти, зобов`язання за договором не виконав, а тому станом на 08.05.2018 року має заборгованість у розмірі 1480,44 грн., яка складається із: 739,20 грн. - основна заборгованість, 301,97 грн. - проценти за користування кредитом, 276,23 грн. - пеня, 06,00 грн. - комісія за розрахунково-касове обслуговування, 97,57 грн. - сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом, 27,80 грн. - сума інфляційних втрат від нарахованих та несплачених процентів, 23,69 грн. - 3 % річних від простроченого кредиту, 6,98 грн. - 3 % річних від нарахованих та несплачених процентів. Відповідачу направлялась письмова вимога про дострокове повернення кредиту, з попередженням стягнення заборгованості у судовому порядку, у випадку невиконання вимоги протягом тридцяти днів, проте, відповідачем зазначена вимога залишена без задоволення. З огляду на викладене, та в зв`зку з тим, що зазначена сума заборгованості відповідачем не погашена, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та просить суд стягнути суму заборгованості з відповідача в примусовому порядку.

В ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_1 було подано зустрічний позов до ПАТ «Державний ощадний банк України» про відшкодування моральної шкоди, відповідно до якого він просить суд стягнути на свою користь моральну шкоду в сумі 30000,00 грн. В обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що 06.07.2016 року він звернувся до ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо надання інформації для пенсіонерів про подарунок за 5 покупок пенсійною карткою. Однак, в результаті недопустимого, хамського та зневажливого ставлення до нього, як до клієнта банку, з боку керівництва відділення, відсутність діючого реагування керівництва Управління по м. Києві, він вимушений був перейти до іншого банку. Після переходу до іншого банку карткою, наданою ПАТ «Державний ощадний банк України», - він не користувався та будь-яких договорів, які б мали назву кредитний він не укладав. Позивач за зустрічним позовом вважає, що з вини відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України», а саме: недопустимим ганебним відношенням та пред`явленням безпідставного позову, - йому була спричинена моральна шкода, яка ним оцінена в розмірі 30000,00 грн. та яку він просить стягнути на свою користь.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року, у справі було відкрито провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.03.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та справу призначено до розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Відповідач в судовому засіданні первісний позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити, посилаючись на відсутність будь-яких кредитних договорів. Зустрічний позов просив задовольнити з підстав, які в ньому викладені.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.12.2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого без балансового відділення № 10026/016 філії Головного управління по м. Києву та Київській області та ОСОБА_1 було укладено договір № 2130488 про відкриття обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, відповідно до умов якого Банк відкрив рахунок за тарифним пакетом «Пенсійний» (а.с. 9-10, 11-15).

Також встановлено, що 16.01.2015 року між АТ «Ощадбанк» та відповідачем було укладено Додатковий договір № 1 до Договору № 2130488 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, згідно умов яких, банк відкриває клієнту рахунок та надає йому платіжну картку типу Mastercard Debit Standart та Пін-код до неї (а.с. 17-18).

Згідно з умов п. 1.1.4 Додаткового договору № 1 Банк встановив відповідачу кредит у сумі 949,00 грн. Строк дії кредиту встановлюється на відповідний період дії платіжної картки. При випуску платіжної картки на новий термін кредит подовжується на строк платіжної картки. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 24% процентів річних і сплачується щомісячно.

Судом встановлено, а відповідачем в ході розгляду справи не спростовано, що банк виконав взяті на себе зобов`язання за договором щодо видачі кредиту.

Відповідно до п. 4.3. Договору, сплата процентів за кредитом та несанкціонованим овердрафтом здійснюється щомісячно. При надходженні на рахунок коштів, вони направляються на погашення заборгованості та сплату платежів за кредитом у послідовності визначеній правилами.

Згідно із п. 4.4 Договору, клієнт зобов`язаний щомісячно отримувати звіт (виписку) по рахунку та сплачувати за кредитом всі платежі на підставі цього звіту (виписки) по рахунку, не пізніше 25 числа місяця наступного за звітним або на початку операційного дня, наступного за вихідним, святковим днем чи неробочим згідно з Договором. В разі порушення строку сплати платежів за Договором клієнт зобов`язаний сплатити пеню, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 4.6. Договору, у разі виникнення простроченої заборгованості за рахунком та кредитом, її непогашення у строки, визначені правилами, клієнт гарантує повернення сум такої заборгованості банку всіма належними йому коштами, майном, майновими правами, тощо.

Згідно із п. 4.9. Договору, банк має право вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів за цим Договором та застосовувати процедуру звернення стягнення на майно клієнта згідно чинного законодавства України (в т.ч. звернути стягнення на грошові кошти, що розміщені на будь-якому рахунку клієнта), у випадку невиконання або неналежного виконання клієнтом зобовязань щодо вчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів за цим Договором, в тому числі, але не виключно у випадку, затримання сплати клієнтом кредиту (його частини) та/або перевищення витратного ліміту (несанкціонованого овердрафту) та/або процентів, обовязок сплати яких передбачена Договором, що найменше на один календарний місяць.

Зазначені договір та додатковий договір до нього на час розгляду справи у встановленому законом порядку недійсними не визнавались, та доказів зворотному, зокрема, з боку відповідача суду надано не було.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 08.05.2018 року, останній, має заборгованість перед банком в розмірі 1480,44 грн., яка складається із: 739,20 грн. - основна заборгованість, 301,97 грн. - проценти за користування кредитом, 276,23 грн. - пеня, 06,00 грн. - комісія за розрахунково-касове обслуговування, 97,57 грн. - сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості за кредитом, 27,80 грн. - сума інфляційних втрат від нарахованих та несплачених процентів, 23,69 грн. - 3 % річних від простроченого кредиту, 6,98 грн. - 3 % річних від нарахованих та несплачених процентів, що підтверджується відповідним розрахунком, наданим банком.

Зазначений розрахунок, наданий позивачем за первісним позовом, на підтвердження наявності та розміру боргу відповідача, - визнається судом належним та допустимим доказом у справі, та суд звертає увагу на те, що відповідачем зазначений розрахунок не спростовано, та не надано суду доказів на підтвердження належного виконання умов укладених договорів, зокрема, в частині кредитних зобов`язань.

30.11.2016 року ОСОБА_1 було направлено лист-вимогу щодо здійснення повного погашення за договором (а.с.21), однак, доказів на підтвердження належного виконання вимог банку матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк, що встановлені договором. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідач підтвердив свою згоду на отримання зазначеного кредиту та умовами його користування шляхом підписання Додаткового договору № 1 Договору № 2130488 та повідомлення про умови кредитування.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений строк.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Твердження сторони відповідача за первісним позовом про те, що він жодних кредитних договорів не підписував, а карткою не користувався, в зв`язку з чим первісний позов безпідставний та в його задоволенні слід відмовити, суд відкидає, оскільки, ці доводи відповідачем не доведені, та повністю спростовуються наявними у справі доказами.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що первісні позовні вимоги знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та відповідачем жодними доказами не спростовані, суд вважає, що первісний позов є обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.

В частині зустрічного позову про відшкодування моральної шкоди, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 зазначає про те, що внаслідок неналежного та ганебного відношення до нього, як до клієнта банку, останньому завдано душевний біль та він був змушений перейти до іншого банку. Позивач вказує, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 30000,00 грн.

Однак, позивачем, окрім посилань в позовній заяві на завдання моральної шкоди, в ході розгляду справи не надано доказів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Відповідно до п.п. 3,4 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.1995р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Згідно із ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Також у відповідності до Постанови ПленумуВСУ від 31.03.1995 р. № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, в ході розгляду справи позивач завдання йому відповідачем моральної шкоди жодним чином не обґрунтував, доказів цьому суду не подав, а зазначення про те, що моральна шкода становить суму в розмірі 30000,00 грн. жодними доказами не доведена, не ґрунтується на вимогах закону та встановлених судом обставинах.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили підстави для застосування наслідків у виді відшкодування моральної шкоди, зокрема, позивачем не підтвержено характер та тривалість моральних страждань, суд вважає, що вимоги зустрічного позову є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

В порядку ст. 141 ЦПК України, а також зважаючи на те, що відповідач за зустрічним позовом, у відповідності до вимог закону, звільнений від сплати судового збору, суд вважає, що судовий збір за первісним позовом слід компенсувати позивачу за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 166, 256, 263- 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києві та Київській області Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гусавка Менського району Чернігівської області, громадянина України, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), - на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» () в особі філії Головне управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк» (, адреса: м. Київ, вул. Володимирська, 27), - заборгованість за кредитом за Додатковим договором № 1 до Договору № 2130488 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, - в загальному розмірі 1480 (одна тисяча чотириста вісімдесят) грн. 44 коп.

Компенсувати позивачу Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м. Києві та Київській області Акціонерного товариства «Ощадбанк» судовий збір в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп., сплачений згідно платіжного доручення № (#11 від 08.05.2018 року, - за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд міста Києва.

Головуючий Н.П. Чередніченко