Провадження №2/760/1383/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 листопада 2019 року Солом`янський районний суд міста Києва
у складі головуючого судді Усатової І.А.,
при секретарі: Омелько Г.Т.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -
ОСОБА_1 звернувся 11.06.2018 до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 158014,46 грн., 3% річних у сумі 1012,08 грн., неустойку - 123138,16 грн. та судові витрати у розмірі 2821,65 грн.
Посилається на те, що 29 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики № 29/12/17-5, предметом якого було передання у власність відповідача грошових коштів у в розмірі 6038,00 доларів США, що за курсом НБУ (1 долар = 28,06 грн.) на день укладення договору позики еквівалентно 169469,89 грн.
Вказує в позові, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за розпискою та несвоєчасно і не в повному обсязі сплачує платежі згідно погодженого ними графіку погашень, внаслідок чого у відповідача перед позивачем станом на день пред`явлення позову виникла заборгованість у сумі 6038,00 дол. США, що за курсом НБУ на день написання позовної заяви становить 158014, 46 грн.
Зазначає, що відповідно до п. 4.2. договору позики, за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1% за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.
Крім того, просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору.
Ухвалою судді від 13.07.2018 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.
15.08.2018 на адресу суду від позивача надійшла виправлена позовна заява.
14.11.2019 на адресу суду від представника позивача надійшли письмові пояснення.
Ухвалою судді від 04 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.
Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.
Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позову заяву не подав.
Позивач в судове засідання не з`явився. 14.11.2019 представником позивача подано клопотання, яким просив розглядати справу у відсутність позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання неодноразово не з`являвся, при цьому викликався до суду належним чином.
Порядок вручення судових повісток врегульовано ст.ст.128, 130 ЦПК України та п.п. 91, 99, 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року / в редакції постанови КМ від 27 грудня 2019 року /.
Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання,є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.
Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому повідомлення відповідача про час розгляду справи суд вважає належним.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір позики № 29/12/17-5, предметом якого було передання у власність відповідача грошових коштів у в розмірі 6038,00 доларів США, що за курсом НБУ (1 долар = 28,06 грн.) на день укладення договору позики еквівалентно 169469,89 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України).
Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), зобов`язання повинні виконуватися належним чином.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Вищезазначене кореспондується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13.
Суд зазначає, що зазначена вище розписка від 29.12.2017 підписана відповідачем без будь-яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнана недійсною.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за позикою за період з 30.01.2018 по 08.06.2019 у сумі 6038 дол. США, що еквівалентно на дату подання позовної заяви 158014, 46 грн., заборгованості по пені - 123138,16 грн. Крім того, суд звертає увагу на те, що наданий стороною позивача розрахунок заборгованості відповідача за договором позики перевірений судом та є арифметично вірним.
З огляду на наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики № 29/12/17-5 за період з 30.01.2018 по 08.06.2019 у сумі 6038 дол. США, що еквівалентно на дату подання позовної заяви 158014, 46 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Станом на день подання позовної заяви курс Національного банку України долара США до гривні становить 100 дол. США х 26,17 грн.
Виходячи з даної норми закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг у розмірі 6038,00 дол. США, що станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 158014,46 грн. ( 6038,00 х 26,17 ).
Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3 % річних за період прострочення ним виконання грошового зобов`язання суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1. ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно п. 10 договору позики № 29/12/17-5 за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.
По другому платежу сума пені розрахована аналогічно, а саме:
103 - кількість днів в періоді з 26.02.2018 (наступний день за останнім днем платежу) по 08.06.2018 (день звернення до суду).
По третьому платежу:
75 - кількість днів в періоді з 26.03.2018 (наступний день за останнім днем платежу) по 08.06.2018 (день звернення до суду).
По четвертому платежу:
44 - кількість днів в періоді з 26.04.2018 (наступний день за останнім днем платежу) по 08.06.2018 (день звернення до суду).
44 - кількість днів в періоді з 26.05.2018 (наступний день за останнім днем платежу) по 08.06.2018 (день звернення до суду).
Згідно зазначеного розрахунку, нарахована позивачем неустойка в сукупності становить 123138,16 грн.
З огляду на викладене судом враховано, що позивачем встановлено відповідальність відповідача за несвоєчасну сплату позики у вигляді нарахування неустойки. А тому суд не вбачає підстав для задоволення вимоги, щодо стягнення із відповідача на користь позивача
3 % річних за період прострочення ним виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню.
Що стосується стягнення судових витрат на користь позивача, то слід зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2821,66 грн., що підтверджується квитанцією від 08.06.2018.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 2811,53 гривень.
Керуючись ст.ст. 526, 549, 610-612, 625, 1046-1049 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263- 265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України -
Позов - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 158 014,46 грн., неустойку у розмірі 123 138,16 грн. та 2811,53 грн. судового збору.
В іншій частині - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: