Справа № 161/3934/18 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/217/19 Категорія: 47 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Здрилюк О. І., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Бухеника І. Б.,

представника третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Відкрите акціонерне товариство "Волиньагропоставка", про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернулася в суд із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 13 листопада 2004 року вона придбала у третьої особи прирельсовий склад Д-1 загальною площею 5543,4 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Вказаний склад перебуває на земельній ділянці, яка була надана третій особі на праві постійного користування згідно з державним актом від 08 травня 1996 року НОМЕР_1

Позивач зазначала, що 01 березня 2018 року вона дізналась про те, що 15 грудня 2005 року ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є відповідач у справі, було видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_2, і ця земельна ділянка фактично накладається на земельну ділянку, на якій знаходиться належний їй склад та яка необхідна для обслуговування придбаного нею майна.

Посилаючись на порушення своїх прав, як власника земельної ділянки, що їй стало неможливим реалізацію прав щодо розпорядження цим майном, неможливості приватизувати ділянку під цим приміщенням, позивач просила суд визнати недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_2 від 15 грудня 2005 року, виданий Державному територіально-галузевому об'єднанню «Львівська залізниця» на підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 25 листопада 2005 року №284.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_2 від 15 грудня 2005 року виданий Державному територіально-галузевому об'єднанню «Львівська залізниця» на підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 25 листопада 2005 року №284. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції розглянуто справу з порушенням норм процесуального права, належним чином не досліджено та не надано оцінку доказам, що стосуються фактів, на які посилається апелянт у своїх письмових та усних поясненнях, неправильно установлено обставини справи, що мають значення для справи, неправильно застосовано до спірних правовідносин норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення судом у даній справі. Просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 вказує, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить залишити його без змін, а скаргу - без задоволення. Вважає, що відповідачем не спростовано факт накладення земельних ділянок, а доводи апеляційної скарги є необгрунтованими.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_2 від 15 грудня 2005 року, виданий Державному територіально-галузевому об'єднанню «Львівська залізниця» на підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 25 листопада 2005 року №284, порушує права та законні інтереси позивача, оскільки надана земельна ділянка накладається на земельну ділянку, якою користується позивач як власник спірного прирельсового складу, вказане є безумовною підставою для визнання цього акту недійсним, тобто для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 листопада 2004 року між третьою особою ВАТ "Волиньагропоставка" (продавець) та позивачем ОСОБА_4.(покупець) було укладено договір купівлі-продажу приміщень, згідно з яким позивач набула право власності на прирельсовий склад Д-1 загальною площею 5543,4 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 (далі - спірний прирельсовий склад). Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Четверговою Є.О. та зареєстрований в реєстрі за №2551 (т.1 а.с.5).

Відповідно до пунктів 2, 3 даного договору купівлі-продажу приміщень відчужувальне майно належало продавцеві на праві колективної власності на підставі наказів: №340 Волинського регіонального відділення Фонду державного майна України від 04 серпня 1995 року «Про визначення способів приватизації», Дублікату Наказу №297 від 23 квітня 1996 року «Про перетворення державного підприємства «Волинська обласна база МТЗ» у відкрите акціонерне товариство», виданого регіональним відділенням Фонду держмайна України по Волинській області взамін втраченого, №467 від 02 червня 1998 року «Про завершення приватизації ВАТ «Волиньагропоставка» та Переліку нерухомого майна, що передається у власність відкритому акціонерному товариству, виданого Волинським регіональним відділенням Фонду держмайна України. Продаж цей здійснюється у відповідності до Протоколу загальних зборів акціонерів ВАТ «Волиньагропоставка» від 22 червня 2004 року на підставі рішення правління ВАТ «Волиньагропоставка» (Протокол №26 від 17.09.2004 року).

ОСОБА_4 14 січня 2005 року зареєструвала своє право власності на це приміщення у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації (т.1 а.с.6).

Спірний склад знаходиться на земельній ділянці, на яку оформлено Державний акт на право постійного користування землею від 08 травня 1996 року серії НОМЕР_3 виданий Волинській обласній базі матеріально-технічного забезпечення, правонаступником якої є третя особа Відкрите акціонерне товариство "Волиньагропоставка" (т.1 а.с.7-10).

Судом також встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15 грудня 2005 року на підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 25 листопада 2005 року №284, Львівській державній залізниці (правонаступником якої є відповідач у справі) був виданий Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_2 від 15 грудня 2005 року (т.1 а.с.18).

Зазначена земельна ділянка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі за кадастровим номером НОМЕР_4 (т.1 а.с.12-3).

В ході розгляду даної справи за ініціативою ОСОБА_4 було проведено ТзОВ «Експерт Інвест» земельно-технічну експертизу. Висновком судової земельно-технічної експертизи від 26 жовтня 2018 року встановлено, що існує накладення земельних ділянок Львівської державної залізниці в межах Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, кадастровий номер НОМЕР_4, та Волинської обласної бази матеріально-технічного забезпечення на території Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, кадастровий номер НОМЕР_5, відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки. Площа накладення складає 5 746 кв.м. (т.1 а.с.218-229).

Матеріалами справи встановлено, що ВАТ «Волиньагропоставка» є правонаступником ДП «Волинська обласна база матеріально-технічного забезпечення» із адресою АДРЕСА_1 Волинської області.

Ця обставина підтверджена дублікатом наказу №297 від 23.04.1996 року «Про перетворення ДП «Волинська обласна база матеріально-технічного забезпечення» у відкрите акціонерне товариство «Волиньагропоставка», виданого регіональним відділенням Фонду держмайна України у Волинській області.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності адреси розташування спірної земельної ділянки для обслуговування прирельсового складу спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається із довідки сільського голови Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області № 776 від 12.11.2018 р., згідно з рішенням Волинської обласної ради від 23.10.2009 року № 34/12 "Про зміну меж населених пунктів" ВАТ "Волиньагропоставка", адреса якого була: АДРЕСА_1 на даний час у зв'язку із зміною меж знаходиться на землях Боратинської сільської ради в с. Рованці Луцького району Волинської області (а.с.21 т.2). В матеріалах справи є копія вказаного рішення, додана до апеляційної скарги, що узгоджується із вказаною довідкою.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю.

Частина перша ст.120 ЗК України (2001 року; у редакції, чинній на час укладення між ВАТ «Волиньагропоставка» та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу від 13 листопада 2004 року) визначала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Аналогічні вимоги встановлено в даній статті чинної редакції ЗК України, відповідно до якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналіз змісту норм цих статей у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруди, стає власником (користувачем) відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, норми статті 120 ЗК України визначають умови переходу права на земельну ділянку в залежність не тільки від змісту договору про перехід такого права, але і від договору відчуження будівель, споруд, зміст якого може змінювати загальне правило пропорційного переходу прав на земельну ділянку до набувачів будівлі. Ця норма практично визначає основну умову договору про перехід права на земельну ділянку, не дозволяючи сторонам вийти за встановлені законом рамки пропорційності розподілу прав на ділянку на стадії укладення договору про перехід права на неї, якщо раніше вони не передбачали таку можливість у договорі відчуження будівлі.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що прирельсовий склад Д-1 загальною площею 5543,4 кв. м., який розташований по АДРЕСА_1 Волинської області та належить на праві власності позивачу, не знаходиться на земельній ділянці, визначеній державним актом на право постійного користування землею серії І-ЛВ №001803 від 08.05.1996 р. спростовується договором купівлі-продажу укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Волиньагропоставка» та ОСОБА_4, технічним паспортом на даний об'єкт нерухомого майна, а також експлікацією та іншими графічними матеріалами, що наявні в матеріалах справи.

Покликання апелянта на те, що спірний прирельсовий склад не межує із земельною ділянкою, визначеною державним актом на право постійного користування серії НОМЕР_2 від 15.12.2005 р, не може братися до уваги судом, оскільки наявна технічна документація та проведена судова земельно-технічна експертиза спростовують наведене відповідачем.

Разом з тим, судом не беруться до уваги доводи АТ «Українська залізниця» щодо необгрунтованості висновку експертизи, оскільки експертом використовувались такі матеріали: копія технічного паспорта на прирельсовий склад на АДРЕСА_1 Волинської області на 6 арк.; копія технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки та встановлення її меж в натурі (на місцевості) ВАТ «Волиньагропоставка» в с. Рованці Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області від 2012 року на 23 арк.; копія Державного акту на право постійного користування землею І-ВЛ №001803 Волинської обласної бази матеріально-технічного забезпечення на території Боратинської сільської ради Луцького району на 4 акр.; копія Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_2 Львівської державної залізниці в межах Боратинської сільської ради Луцького району Волинської залізниці на 1 арк.; копія договору купівлі-продажу приміщень від 13.11.2004 року; копія кадастрового плану земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4 на 1 арк.; копія координат поворотних точок меж земельної ділянки на 2 арк. та копія каталогу координат ВАТ «Волиньагропоставка» на 2 арк. (а.с.218, т1).

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено ст.ст. 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ «Українська залізниця» ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надало належних доказів спростування факту належності на праві користування позивачу ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, зокрема, в частині накладення ділянок у розмірі 5746 кв. м., в тому числі і за рахунок ділянки, що знаходиться безпосередньо під приміщенням прирельсьового складу, що належить позивачці на праві власності.

Разом з тим, як видно із протоколу встановлення в натурі зовнішніх меж землекористування Волинської обласної бази матеріально-технічного забезпечення від 27.01.1996 року, при виготовленні державного акту на землекористування питання щодо меж було узгоджено з представником суміжного землекористувача - Ковельської дистанції колій (а.с.155, т1).

Беручи до уваги норми закону про те, що в разі переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності (користування) на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти, ОСОБА_4, як фактичний законний землекористувач, для захисту своїх прав змушена була звернутися до суду із даним позовом до свого суміжного землекористувача щодо земельної ділянки, і порушувати питання про визнання недійсними правовстановлюючих документів суміжного землекористувача на землю.

Враховуючи, що захистити право позивача неможливо шляхом визнання недійсним державного акта на користування землею лише в частині накладення земельних ділянок, суд на підставі поданих сторонами доказів належним чином оцінив їх у сукупності, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним та забезпечить поновлення порушеного відповідачем права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді