ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року

м. Харків

Справа № 643/9844/18

Провадження № 22-ц/818/941/19

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справуапеляційною скаргою Харківського національного медичного університету

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року у складі судді Горбунової Я.М.

у цивільній справі № 643/9844/18 за позовом Харківського національного медичного університету до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,-

встановив:

Харківський національний медичний університет (далі по тексту - ХНМУ) звернувся до суду із позовною заявою в якій просив стягнути з ОСОБА_2 вартість за навчання у Харківському національному медичному університеті у сумі 107 018,71 грн.

В обґрунтування позовних вимог ХНМУ посилався на те, що наказом №260-с ХНМУ від 07.08.2009 р. ОСОБА_2 було зараховано в число студентів 1 курсу медичного факультету Харківського національного медичного університету з 01.09.2009 р.

10.08.2009 р. між ОСОБА_2 та позивачем в особі ректора ОСОБА_3 була укладена угода №090312 про підготовку фахівця з вищою освітою.

Наказом №283-С ХНМУ від 25.06.2015 р. відповідачу було присвоєно кваліфікацію «Лікар» зі спеціальності «Медико - профілактична справа».

Відповідно до п. 2.2. угоди № 090312 від 10.08.2009 р. про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідач взяв на себе зобов'язання прибути після закінчення університету на місце працевлаштування і відпрацювати не менше трьох років.

В іншому випадку, на підставі п. 21 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997р. № 367 та п. 2.3 угоди №090312 від 10.08.2009 р. про підготовку фахівця з вищою освітою - відповідач повинен відшкодувати вартість навчання в установленому порядку.

Наказом ХНМУ № 882/к від 29.09.2016 р. ОСОБА_2 було прийнято на посаду старшого лаборанта (освіта) кафедри мікробіології, вірусології та імунології на 1,0 ставки (за рахунок загального фонду) по переводу з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 11».

Тобто, саме в Харківському національному медичному університеті ОСОБА_2 мала здійснювати відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури.

Згідно подання адміністрації університету від 26.10.2017р. було погоджено звільнення старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова ОСОБА_2 за прогул без поважної причини (п.4 ст. 40 КЗпП України).

Тобто, ОСОБА_2 було звільнено за прогул без поважної причини, вчинений з 28.09.2017р. по 25.10.2017р. (п. 4 ст. 40 КЗпП України), а тому, на думку позивача, вона зобов'язана компенсувати вартість навчання у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року у задоволені вищевказаного позову відмовлено.

ХНМУподав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, з тих підстав, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим, та прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ХНМУзазначає, що ОСОБА_2 було звільнено за прогул без поважної причини, вчинений з 28.09.2017р. по 25.10.2017р. (п. 4 ст. 40 КЗпП України), а тому вона зобов'язана компенсувати вартість навчання у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції стверджує, що на час укладення трудового договору з позивачем з урахуванням змін до Закону України «Про освіту», положень Закону України «Про вищу освіту» для випускників усіх вищих навчальних закладів України вже був скасований обов'язок відпрацювання за направленням також те, що з 06.09.2014р. пункт 21 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997р. № 367 як підзаконний акт суперечить Законам України «Про освіту» та «Про вищу освіту» та не підлягає застосуванню, однак на сьогоднішній день, наказ МОЗ України 25.12.1997р. № 367 є чинним, не скасованим та обов'язковим до виконання.

Університет як вищий навчальний заклад, відповідно до наказу МОЗ України від 25.12.1997р. № 367 не мав і не має прав змінювати умови Угоди про підготовку фахівця з вищоїо освітою, оскільки саме на нього покладено обов'язок укладати цю Угоди та дотримуватись її.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що судом першої інстанції вірно надано оцінку доказам по справі та прийнято законне рішення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначав, що Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 № 376 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», Постанову Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» було визнано такою, що втратила чинність.

Отже, на момент відрахування відповідача з університету як випускниці ХНМУ 2015 року IV медичного факультету за спеціальністю «Медико-профілактична справа» та видачі диплому № С15 026154 згідно з Наказом № 290-С ХНМУ від 26.06.2015 та переведення її з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 11» на посаду старшого лаборанта (освіта) кафедри мікробіології, вірусології та імунології згідно з Наказом ХНМУ № 882/к від 29.09.2016 нормативно-правові акти, на основі яких приймався Порядок № 367 вже були або змінені в частині обов'язку відпрацювати три роки або взагалі втратили чинність.

Наведене зумовлює невідповідність Порядку № 367 чинному законодавству України, зокрема положенням Закону України «Про освіту» та Закону України «Про вищу освіту», які не містять зобов'язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у пункті 14 Порядку

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою Харківського національного медичного університетув порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на час укладення трудового договору з позивачем з урахуванням змін до Закону України «Про освіту», положень Закону України «Про вищу освіту» для випускників усіх вищих навчальних закладів України вже був скасований обов'язок відпрацювання за направленням. Тому твердження позивача про те, що саме в Харківському національному медичному університеті ОСОБА_2 мала здійснювати відпрацювання протягом трьох років після закінчення інтернатури не мають жодних правових і фактичних підстав.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що наказом №260-с ХНМУ від 07.08.2009 р. ОСОБА_2 було зараховано в число студентів 1 курсу медичного факультету Харківського національного медичного університету з 01.09.2009 р.

10.08.2009 р. між ОСОБА_2 та Харківським національним медичним університетом в особі ректора ОСОБА_3 була укладена угода №090312 про підготовку фахівця з вищою освітою.

Наказом №283-С ХНМУ від 25.06.2015 р. ОСОБА_2 присвоєно кваліфікацію «Лікар» зі спеціальності «Медико - профілактична справа».

Наказом № 290-С ХНМУ від 26.06.2015 р. ОСОБА_2 було відраховано з університету як випускницю ХНМУ 2015 року IV медичного факультету за спеціальністю «Медико - профілактична справа» та видано диплом № НОМЕР_1.

На підставі направлення на роботу № 12 від 16.03.2015 р. ОСОБА_2 надала згоду прибути до Департаменту охорони здоров'я Харківської ОДА, Харківська міська клінічна лікарня № 11 на місце призначення 01.08.2015 р. для проходження інтернатури, термін навчання в якій становив 1 рік та приступити до роботи з вересня 2016 р.

05.08.2015 р. ОСОБА_2 зарахована на посаду лікаря-інтерна з лабораторної діагностики в Комунальний заклад охорони здоров'я «Харківська міська клінічна лікарня №11».

Згідно листа МОЗ України № 11.02-10/22,22841 від 01.09.2016 р. Департамент управління персоналом та кадрової політики погодив ОСОБА_2 зміну місця призначення на роботу з посади лікаря-лаборанта КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 11» на посаду старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології Харківського національного медичного університету.

Наказом ХНМУ № 882/к від 29.09.2016 р. ОСОБА_2 було прийнято на посаду старшого лаборанта (освіта) кафедри мікробіології, вірусології та імунології на 1,0 ставки (за рахунок загального фонду) по переводу з КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня № 11».

Згідно подання адміністрації університету від 26.10.2017р., на підставі копії службової записки в.о. завідувача кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова ОСОБА_6 від 25.10.2017 р., копії пояснювальної записки старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова ОСОБА_2 від 26.10.2017 р., копії табелів відпрацювання робочого часу працівників кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова, актів про відсутність на роботі ОСОБА_2, було погоджено звільнення старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова ОСОБА_2 за прогул без поважної причини (п.4 ст. 40 КЗпП України).

Наказом від 26.10.2017 р. №950/к ОСОБА_2 звільнено за прогул без поважних причин вчинений з 28.09.2017 р. по 25.10.2017 р. (п. 4 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до положень ч.1,ч2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7ст.10 ЦПК України).

В пункті 3статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов'язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов'язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов'язків.

Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною в 1997 році, як і практика Європейського Суду по правам людини є джерелом права в Україні та не містить принципово відмінних тлумачень поняття примусової праці, користуючись при цьому універсальним визначенням з Конвенції МОП від 1930 року.

Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов'язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року №2021-III, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку.

Згідно ст. 8 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги.

Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення).

Відповідно до ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України «Про освіту», у зв'язку із прийняттям Закону №1556-VII від 01.07.2014р. «Про вищу освіту».

Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то у статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб.

Зазначений закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що норма Закону, на яку посилається позивач у позовній заяві, на звернення із позовом до суду, була не чинна.

Безпідставним є посилання апелянта на невиконання відповідачем умов договору, і як наслідок, відповідальність за невиконання договірних зобов'язань.

Відповідно до Угоди №090312 від 10.08.2009 року та додаткової угоди № 1 від 04.09.2013 року відповідач зобов'язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання та компенсувати всі витрати, включаючи суму стипендії та матеріальної допомоги за час навчання в університеті в установленому чинним законодавством порядку.

Тобто умовами угоди передбачено відповідальність студента за відмову їхати за призначенням. Відповідач не відмовлявся їхати за призначенням (дана обставина позивачем не заперечується і підтверджена матеріалами справи). За не відпрацювання студентом трьох років за направленням жодної відповідальності угодою не передбачено. Змін та доповнень до угоди не вносилось. Звільнення старшого лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології ім. проф. Д.П. Гриньова ОСОБА_2 за прогул без поважної причини (п.4 ст. 40 КЗпП України) не може свідчити про її добровільну відмову відпрацювати на роботі за направленням протягом трьох років.

Тому положення Цивільного кодексу України щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобов'язань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22 серпня 1996 року, на який посилається позивач, приймався на виконання ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту», яка на час звернення позивача із позовом до суду була не чинна.

31 травня 2017 року прийнято Постанову Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» №376 від 31 травня 2017 року. Зокрема, втратила чинність і Постанова Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням».

З огляду на зазначене, даний Порядок також не може застосовуватись до спірних правовідносин.

Виходячи із принципу верховенства права, колегія суддів прийшла до висновку, що стягнення коштів за навчання ставить в істотно не рівні права студентів, які закінчили навчальні заклади до прийняття Закону України № 1556-VІІ від 1 липня 2014 року і які продовжують навчання після прийняття цього Закону, а також порушують норму конституційного права на вільний вибір місця подальшої роботи осіб, які закінчили вищі навчальні заклади.

Статтею 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до цього принципу, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Судом не встановлено того, що відповідач відмовилась їхати за призначенням. Матеріали справи не містять жодного письмового підтвердження цьому.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та надав належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів у справі та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківського національного медичного університету залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова