ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2555/19 Справа № 206/1641/18 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про витребування правовстановлюючих документів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року позивач звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, третя особа: Державний нотаріус Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори про витребування правовстановлюючих документів.

У своїй позовній заяві позивач посилався на те, що 01.06.2007 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб від якого вони мають дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина. Вона, її донька та мати померлого ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги за законом. У шестимісячний строк вона звернулася із відповідною заявою про прийняття спадщини до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Оскільки жодних відомостей щодо наявності будь-якої спадщини до неї не надходило, вона зробила висновок, що після ОСОБА_3 спадщина у вигляді будь-яких прав і обов'язків щодо будь-якого майна не залишалась. 05.03.2011 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила своє прізвище на ОСОБА_1. З реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що її померлому чоловіку ОСОБА_3 належить 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію права власності - 25.02.2004 року. Інша частина зазначеної нерухомості отримана на тих самих правових підставах та розділена в рівних частках між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Вона звернулась до Восьмої Дніпровської державної нотаріальної контори із повідомленням про наявність майна, яке може бути успадковане нею та її малолітньою дитиною. Там вона дізналася, що також заяву про прийняття спадщини подала її колишня свекруха ОСОБА_2, яка продовжує проживати у зазначеній квартирі. Вона не надала до Восьмої Дніпровської держаної нотаріальної контори оригінали документів, які б підтверджували, що її померлому чоловіку належить 1/3 частина квартири за вищезазначеною адресою. Оскільки оригінали документів знаходяться у ОСОБА_2, надавати їх вона не збирається, отримати їх іншим чином вона не може. 21.11.2017 року державний нотаріус Хорошманенко Н.С. видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Просила суд витребувати у відповідача ОСОБА_2 оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, необхідних для оформлення спадщини.

Рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом при дослідженні матеріалів справи, встановлено,що позивач з 01.06.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с.9).

Від шлюбу у позивача та ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 19.11.2009 року, актовий запис №1152 (а.с.47).

05.03.2011 року позивач ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила своє прізвище на ОСОБА_1 (а.с.12).

Як вбачається з копії спадкової справи, спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли ОСОБА_8 в своїх інтересах та як законний представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.46, 51).

На підставі свідоцтва про право власності від 25.02.2004 року ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на праві приватної власності належить по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

21.11.2017 року на постановою про відмову у вчинення нотаріальної дії, позивачу діючій від свого імені та як законний представник від імені та в інтересах своєї малолітньої дочки ОСОБА_4, було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 після смерті чоловіка та батька ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що в неї відсутні правовстановлюючі документі щодо належності цього майна спадкодавцеві (а.с.66).

На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції входив з того, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт того, що вона зверталася до відповідача ОСОБА_2 з проханням надати їй оригінали правовстановлюючих документів на вищезазначену квартиру та не надано доказів того, що відповідач відмовила їй в наданні зазначених документів.

Окрім того позивачем на надано суду правового обґрунтування позовних вимог щодо необхідності витребування у відповідача правовстановлюючих документів на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочину дійсним, однак, не погоджується з правовим обґрунтуванням такої відмови, оскільки позивачем при поданні позову про зобов'язання надання правовстановлюючих документів обраний неефективний спосіб захисту порушеного права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорених) прав та вплив на порушника.

Статтею 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Цією статтею також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Такого способу захисту як зобов'язання передати позивачу всі правовстановлюючі документи не передбачено.

При цьому передбачений інший спосіб захисту, а саме згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, у разі якщо право позивача на частку у спадщині не визнається відповідачем, їй необхідно звернутися з позовом про визнання права власності на таку частку.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на дані обставини справи, та невірно визначився з правовим обґрунтування відмови у позові, однак зазначене не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення місцевого суду в частині правового обґрунтування відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у позові.

У іншій частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко