ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4447/19 Справа № 206/5667/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , третя особа Управління - служба у справах дітей Самарської районної у м. Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , третя особа Управління - служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона та відповідачі мають у власності по 1/5 частині квартири АДРЕСА_1 . Ця квартира розміщена на другому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з трьох житлових кімнат. З липня 2018 року між нею та відповідачами виникають постійні сварки, що ускладнюють спільне проживання в квартирі. Відповідачі створюють перешкоди у користуванні квартирою, у зв`язку з чим у вересні 2018 року вона була вимушена залишити квартиру та піти жити до знайомих. Відповідачі фактично перешкоджають їй у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням, оскільки власник житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі третіх осіб. До того ж, з огляду на обставини, що склалися є необхідність визначити порядок користування спільним майном.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1 , встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділити: у її користування житлову кімнату площею 7,8 кв.м., у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 12,5 кв.м., у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 16,5 кв.м., залишити у загальному користуванні співвласників коридор, кухню, туалет, ванну, вбудовані шафи та лоджію, а також стягнути понесені судові витрати в розмірі 7656,86 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року позов задоволено частково та ухвалено встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши: у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 7,8 кв.м., у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову кімнату площею 12,5 кв.м., у користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 16,5 кв.м. Залишити у загальному користуванні співвласників коридор, кухню, туалет, ванну, вбудовані шафи та лоджію. Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 3489,93 грн., з кожного по 1163,31 грн. В іншій частині позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення - відмовити.

Рішення суду мотивовано тим, що виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 36,8 кв. м, на позивача і на відповідачів припадає по 7,36 кв. м. Однак, оскільки спірна квартира має лише три кімнати, то виділити у користування кожного співвласника окреме житлове приміщення, яке б відповідало ідеальному розміру його частки є неможливим. Разом з тим, враховуючи, що позивач не заперечувала проти виділення їй у користування кімнати площею 7,8 кв.м., яка є найменшою з трьох житлових кімнат та лише незначною мірою перевищує її ідеальну частку в житловій площі 0,44 кв.м. (7,8 кв.м.-7,36 кв.м.), то при визначені такого порядку користування спірною квартирою права інших співвласників не порушуються. Крім того, сама відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти такого порядку користування квартирою, оскільки вона з чоловіком ОСОБА_3 і так вже займає кімнату площею 12,5 кв.м., а її донька ОСОБА_4 разом з онукою ОСОБА_5 кімнату площею 16,5 кв.м. За таких обставин, визначення у користування позивача, яка є інвалідом, окремої житлової кімнати площею 7,8 кв.м., а у користування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлової кімнати площею 12,5 кв.м. та користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлової кімнати площею 16,5 кв.м. - є оптимально обраним варіантом такого порядку із урахуванням інтересів усіх співвласників квартири, виходячи із розміру їхніх часток у спільному майні. Всі інші нежитлові приміщення, а саме коридор, кухня, туалет, ванна, вбудовані шафи та лоджія підлягають залишенню в загальному користуванні співвласників. Що стосується позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, то районний суд виходив з того, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів перешкоджання відповідачів у здійсненні її права користування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що відповідачі не чинять їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, в зв`язку з чим ухвалив рішення, що не відповідає вимогам чинного законодавства в частині відмови у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності (по 1/5 частині) належить: позивачу ОСОБА_1 , батькам позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , сестрі позивача ОСОБА_4 та племінниці позивача ОСОБА_5 (а.с.9-11).

Також вищезазначена квартира є зареєстрованим місцем проживання сторін (а.с.8,23-25).

Сторони ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у відповідності до ст. 356 ЦК України є суб`єктами права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Співвласникам належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 36,8 кв. м, на позивача і на відповідачів припадає по 7,36 кв. м. Однак, оскільки спірна квартира має лише три кімнати, то виділити у користування кожного співвласника окреме житлове приміщення, яке б відповідало ідеальному розміру його частки є неможливим. Разом з тим, враховуючи, що позивач не заперечувала проти виділення їй у користування кімнати площею 7,8 кв.м., яка є найменшою з трьох житлових кімнат та лише незначною мірою перевищує її ідеальну частку в житловій площі 0,44 кв.м. (7,8 кв.м.-7,36 кв.м.), то при визначені такого порядку користування спірною квартирою права інших співвласників не порушуються. Крім того, сама відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти такого порядку користування квартирою, оскільки вона з чоловіком ОСОБА_3 і так вже займає кімнату площею 12,5 кв.м., а її донька ОСОБА_4 разом з онукою ОСОБА_5 кімнату площею 16,5 кв.м. За таких обставин, визначення у користування позивача, яка є інвалідом, окремої житлової кімнати площею 7,8 кв.м., а у користування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлової кімнати площею 12,5 кв.м. та користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлової кімнати площею 16,5 кв.м. - є оптимально обраним варіантом такого порядку із урахуванням інтересів усіх співвласників квартири, виходячи із розміру їхніх часток у спільному майні. Всі інші нежитлові приміщення, а саме коридор, кухня, туалет, ванна, вбудовані шафи та лоджія підлягають залишенню в загальному користуванні співвласників. Що стосується позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, то районний суд виходив з того, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів перешкоджання відповідачів у здійсненні її права користування.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивачем доведено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності (по 1/5 частині) належить: позивачу ОСОБА_1 , батькам позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , сестрі позивача ОСОБА_4 та племінниці позивача ОСОБА_5

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що відповідачі чинять перешкоди ОСОБА_1 , що підтверджується звернення позивача до правоохоронних органів 01.09.2018 року за фактом конфлікту з сестрою, що він виник на побутовому ґрунті через наявність зсередини вхідної двері клямки.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим прийшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині відмови в усуненні перешкод та вселенні позивача до спірної квартири, оскільки матеріалами справи підтверджується факт перешкоджання відповідачами позивачці у її праві на користування квартирою.

А отже в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про усунення перешкод ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення судових витрат по справі, з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Висновки суду першої інстанції, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтованому) розрахунку та позивач не довела, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтованого) розрахунку, то суд виходячи з розміру пропорційно задоволених позовних вимог, частково відмовляє у відшкодуванні таких витрат є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, оскільки матеріалами справи підтверджені всі витрати на професійну правничу допомогу, а у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, витрати підлягають відшкодуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та в частині стягнення судових витрат скасувати та усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7656,86 грн., судовий збір в сумі 1762 грн., а всього по 3 139,62 грн. з кожного.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось, а отже не було предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та в частині стягнення судових витрат скасувати.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7656,86 грн., судовий збір в сумі 1762 грн., а всього по 3 139,62 грн. з кожного.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко