АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/364/19Головуючий по 1 інстанції - Побережна Н.П.
Категорія: 304000000 Доповідач в апеляційній інстанції - Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лебединська аграрна компанія» про визнання недійсним та скасування договору емфітевзису та скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що являється власником земельної частки (паю), яка розташована в адміністративних межах м. Шпола Черкаської області, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2,7104 га, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав власників на нерухоме майно.

Згідно довідки №163 від 20 червня 2018 року, виданої ТОВ «Лебединська аграрна компанія» між ним та відповідачем, 26 січня 2016 року укладений договір емфітевзису, відповідно до якого йому нарахований дохід в сумі 31055, 90 грн і виплачено 25000 грн в 2016 році. Договором не передбачено нарахування та виплата в наступних періодах.

Вказує, що даний договір не відповідає його волевиявленню, укладений без його присутності, без погодження з ним особою, якій він довірив свої інтереси, договір прямо порушує його право власності на земельну ділянку в частині її користування.

Зазначає, що у травні 2018 року позивач дізнався про оформлення договору емфітевзису на 100 років, який був укладений його представником без погодження з ним як власником землі.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, право користування його земельною ділянкою (емфітевзис) укладений на 100 років зареєстрований приватним нотаріусом.

Вказує, що відсутність його волевиявлення на укладення договору емфітевзису може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

На підставі викладеного ОСОБА_3 з врахуванням уточнень, просив суд визнати недійсним договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладений 26 січня 2016 року між ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності виданої від імені ОСОБА_3 та ТОВ «Лебединська аграрна компанія», з моментом його укладення та підписання сторонами. Скасувати державну реєстрацію прав користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) із кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована в адміністративних межах м. Шпола Черкаської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності. Стягнути з ТОВ «Лебединська аграрна компанія» понесені позивачем судові витрати на правничу допомогу.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що твердження позивача, що договір не відповідає його волевиявленню спростовується аргументами відповідача, згідно яких у відповідності до наданої позивачем довіреності, повірені, вказані в довіреності мають право, в тому числі укладати від імені довірителя правочини щодо розпорядження всім належним довірителю майном, у тому числі, але не виключно: земельними ділянками, грошима, житловими ділянками, квартирами, нежитловими спорудами, укладати від імені довірителя правочини, які повірений вважає прийнятними та доцільними.

Вказує, що обґрунтування позивача, що відсутність його волевиявлення на укладення договору емфітевзису може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України, є безпідставним, оскільки позивачем було уповноважено на розпорядження своєю земельною ділянкою інших осіб, які і здійснили необхідні дії від його імені для укладення договору емфітевзису від 23.12.2015 року. Станом на 23.12.2015 року довіреність не припинена своєї дії, не була відізвана довірителем чи скасована в судовому порядку.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дія довіреності на ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на сьогодні припинена в зв'язку із закінченням строку дії, а оскільки вказані особи, укладаючи від його імені договір емфітевзису діяли всупереч його інтересам, не погоджували укладення даного договору з ним особисто, тому вважає такий договір недійсним з моменту його підписання.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки кадастровий НОМЕР_2 площею 2,7104 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в м. Шпола, Шполянського району Черкаської області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Відповідно до довідки від 20 червня 2018 року № 163 ТОВ «Лебединська аграрна компанія» зазначено, що громадянин ОСОБА_3 має земельну частку (пай) кадастровий номер НОМЕР_1; НОМЕР_3. Згідно договору емфітевзису від 26 січня 2016 року укладеного з ТОВ «Лебединська аграрна компанія» дохід нараховано в сумі 31055, 90 грн і виплачено 25000 грн в 2016 році. Договором не передбачено нарахування та виплата в наступних періодах.

Згідно договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 23 грудня 2015 року укладеного між ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності серія ВРЛ №231083 від 29.06.2011 року та в інтересах власника ОСОБА_3, та ТОВ «Лебединська аграрна компанія» передбачено, що власник надає землекористувачу право використовувати земельну ділянку розміром 2,7104 га, розташовану в межах Шполянської міської ради Шполянського району Черкаської області, кадастровий номер НОМЕР_1, для сільськогосподарських потреб на праві емфітевзису.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що за користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику плату у розмірі 15 000 грн, що сплачується ним у грошовій формі на протязі 14 календарних днів із дня підписання даного Договору та є повним розрахунком землекористувача з власником за весь строк дії згідно п. 2.1. даного Договору.

Статтею 1021 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Аналогічні норми викладені і в частині першій ст. 407 ЦК України, у відповідності до якої право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач).

Згідно статті 408 ЦК України строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років. Якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного Договору термін користування земельною ділянкою землекористувачем на праві емфітевзису за цим Договором складає 100 років з дати державної реєстрації права емфітевзису.

Таким чином, законодавством не встановлено максимального строку на який може укладатися договір емфітевзису, а тому сторони вільні самі встановлювати такі строки на власний розсуд.

Встановлений договором строк не суперечить чинному законодавству.

Статтею 412 ЦК України передбачено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону станом на здійснення реєстрації договору емфітевзису) передбачено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, речові права, похідні від права власності, а саме право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 10 вказаного Закону України державним реєстратором, зокрема, є нотаріус.

У відповідності до відомостей з Державного реєстру про державну реєстрацію іншого речового права вбачається, що 21.01.2016 року приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області було здійснено державну реєстрацію договора про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), серія та номер: б/н виданий 23.12.2015 року, видавник ОСОБА_3, ТОВ «Лебединська аграрна компанія», укладено строком на 100 років.

Як вбачається із договору емфітевзису від 23 грудня 2015 року, його було укладено від імені власника ОСОБА_3 його представником за довіреністю ОСОБА_5

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 вказував, що представник ОСОБА_5 діяв всупереч його волі, а тому укладений договір повинен бути визнаний судом недійсним з моменту його підписання.

Як видно із довіреності від 29 червня 2011 року посвідченої приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Білоусом В.П., ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8 для чого надав їм право укладати від його імені правочини щодо розпорядження всім належним йому майном, у тому числі, але не виключно: земельними ділянками, грошима, житловими будинками, квартирами, нежитловими спорудами; укладати від його імені правочини на умовах, які повірений вважає прийнятними та доцільними. Вказана довіреність видана без права передоручення третім особам терміном на шість років і дійсна до 29 червня 2017 року.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частиною 1 ст. 1000 ЦК України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до частини 1 статті 1004 ЦК України визначено, що повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

На час укладення спірного правочину довіреність на підставі якої діяв представник від імені ОСОБА_3 була чинною, ніким не оспореною, в судовому порядку недійсною не визнавалася, а тому представник діяв в межах наданих йому повноважень та мав право на укладення договору емфітевзису.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої та третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) недійсним, оскільки даний правочин укладений з дотриманням вимог статті 203 ЦК України.

Аргументи апеляційної скарги тотожні доводам викладеним позивачем при зверненні до суду, належним чином оцінені судом першої інстанції, на висновки суду не впливають та їх не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги ОСОБА_3

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем фактів порушення його прав, свобод та інтересів, виходячи з визначених ст. 2 ЦПК України завдань цивільного судочинства правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог. Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст.375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2019 року.

Судді: