Справа № 159/2489/17 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/342/19 Категорія: 18 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Данилюк В.А., Здрилюк О.І.

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

представника позивача Супруна О.В.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 , яка подана в його інтересах представником ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

АТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся в суд до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позов обґрунтовує тим, що 13.08.2014 року між ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» (далі «Банк») та ТзОВ «ТРАС АГЕНСТВО ФІНАНС» був укладений кредитний договір.

Позичальнику була відкрита відновлювальна кредитна лінія в національній валюті України у сумі 6000000 грн. зі строком повернення кредитних коштів до 12 листопада 2014 року та зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у порядку та у розмірах, встановлених цим договором.

У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 й ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір.

Предметом іпотеки було нерухоме майно, а саме: частина адміністративно-побутового корпусу літ. Б-2, у цокольному поверсі приміщення № 1, поз. 1-3, площею 208,4 кв.м; на першому поверсі приміщення № 4, поз. 1-21, площею 191,3 кв.м.; на другому поверсі приміщення № 6 поз. 1-16, площею 213,0 кв.м., загальною площею 612,7 кв.м., навіс літ. К, гараж літ. М (тимчас.), вагончик літ. О (тимчас.), огорожа та споруди №11, №11а, №12-18, 22-37, 39, 41, 44-56, залізничні колії № 42, 43, мостіння І, II; в загальному користуванні поз. І-1, II-1, III-1; ґанки літ. 61; склад літ. 3-1, загальною площею 1103,02 кв.м., підвал під літ. З-1, естакада літ. з, вхід у підвал літ. зІ, зІІ, склад літ. И-1, загальною площею 1093,5 кв.м., підвал під літ. И-1, естакада літ. и, вхід у підвал літ. иІ., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі «Предмет іпотеки»).

Предмет іпотеки належав Іпотекодавцям на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 27.09.2006 року та Договору купівлі-продажу від 05.03.2009 року.

Через неналежне виконання Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 04.11.2016 року складала 9001803, 38 грн.

14.11.2016 року між Банком та ОСОБА_1 й ОСОБА_2 був укладений Договір про задоволення вимог іпотекодержателя (далі «Договір про задоволення вимог»), відповідно до умов якого сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме, шляхом передачі ОСОБА_4 належного ОСОБА_5 на праві приватної власності Предмета іпотеки.

Сторони погодили, що Предмет іпотеки передається у власність Іпотекодержателю в рахунок повного виконання Позичальником основного зобов`язання перед Іпотекодержателем за Кредитним договором.

Банк набув у власність Предмет іпотеки загальною вартістю 8002585 грн.

При цьому Банк мав статус податкового агента у цих відносинах.

Маючи такий статус і відповідний йому обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків, Банк сплатив податок з доходів фізичних осіб в сумі 400129,25 грн. та військовий збір в сумі 120038,78 грн. суму податку та збору з відчуження відповідачами Предмету іпотеки.

Банк вважає, що тим самим відповідачі безпідставно набули майно. Вказані кошти мають бути сплачені за рахунок відповідачів, Банк виступає лише податковим агентом, в підсумку він не має нести витрат. Відповідачі фактично зберегли у себе кошти, які мали сплатити як податок та збір, вказаний податок і збір сплачений за рахунок Банку.

Просить стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в користь банку безпідставно збережені кошти в розмірі 400129,25 грн. податок з доходів фізичних осіб та 120038,78 грн. суму податку та збору з відчуження відповідачами предмету іпотеки по 200064, 63 грн та 60019,39 грн з кожного.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 в користь АТ «Банк Кредит Дніпро» 200064, 63 грн у відшкодування витрат на оплату податку на доходи з фізичних осіб та 60019, 39 грн. у відшкодування витрат на оплату військового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь АТ «Банк Кредит Дніпро» 200064, 63 грн. у відшкодування витрат на оплату податку на доходи з фізичних осіб та 60019, 39 грн. у відшкодування витрат на оплату військового збору.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову в даній справі відмовити.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у разі набуття банком права власності на об`єкт нерухомого майна шляхом взяття заставленого майна на свій баланс, слід вважати, що відповідачі, як поручителі відчужили (продали) своє власне майно. При цьому доходом майнових поручителів є вартість, яка визначена на момент набуття банком права власності на предмет іпотеки до якої застосовуються норми ст. 172, 173 ПК України. Банк в даному випадку виступав, як податковий агент сплативши відповідні податкові платежі, а тому вправі вимагати їх відшкодування саме з відповідачів, як майнових поручителів, оскільки саме сплата таких податкових платежів відповідно до норм матеріального права покладена на відповідачів, як майнових поручителів.

Такі висновки суду є помилковими та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається, що 13.08.2014 року між ПАТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» (далі «Банк») та ТзОВ «ТРАС АГЕНСТВО ФІНАНС» (далі «Позичальник») був укладений Кредитний договір № 130814-КЛВ (далі «Кредитний договір»).

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору, Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України у сумі 6000000 грн. зі строком повернення кредитних коштів до 12 листопада 2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у порядку та у розмірах встановлених цим договором.

У забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 й ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір № 130814-1/1 від 13.08.2014 року, посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Вербою В.М. (Договір іпотеки).

Відповідно до Договору іпотеки предметом іпотеки виступило нерухоме майно, а саме: частина адміністративно-побутового корпусу літ. Б-2, у цокольному поверсі приміщення № 1, поз. 1-3, площею 208,4 кв.м; на першому поверсі приміщення № 4, поз. 1-21, площею 191,3 кв.м.; на другому поверсі приміщення № 6 поз. 1-16, площею 213,0 кв.м., загальною площею 612,7 кв.м., навіс літ. К, гараж літ. М (тимчас.), вагончик літ. О (тимчас.), огорожа та споруди №11, №11а, №12-18, 22-37, 39, 41, 44-56, залізничні колії № 42, 43, мостіння І, II; в загальному користуванні поз. І-1, II-1, III-1; ґанки літ. 61; склад літ. 3-1, загальною площею 1103,02 кв.м., підвал під літ. З-1, естакада літ. з, вхід у підвал літ. зІ, зІІ, склад літ. И-1, загальною площею 1093,5 кв.м., підвал під літ. И-1, естакада літ. и, вхід у підвал літ. иІ., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Предмет іпотеки).

Предмет іпотеки належав Іпотекодавцям на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 27.09.2006 року, який посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василенком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 9058, та Договору купівлі-продажу від 05.03.2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області Сайченко Е.М. та зареєстрований в реєстрі за №379.

Через неналежне виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 04.11.2016 року складала 9001803, 38 грн.

14.11.2016 року між Банком та ОСОБА_1 й ОСОБА_2 було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя (далі «Договір про задоволення вимог»), відповідно до умов якого сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме, шляхом передачі ОСОБА_4 належного ОСОБА_5 на праві приватної власності Предмета іпотеки.

Сторони погодили, що Предмет іпотеки передається у власність Іпотекодержателю в рахунок повного виконання Позичальником основного зобов`язання перед Іпотекодержателем за Кредитним договором.

Банк набув у власність Предмет іпотеки загальною вартістю 8002585 грн.

Відповідно до п. 4.2. Договору, у зв`язку з переходом об`єкту нерухомості предмету іпотеки у власність Іпотекодержателя за цим Договором, зобов`язання за договором кредиту вважаються повністю виконаними в сумі 9001803, 38 гривень. У зв`язку з цим припиняється дія Іпотечного договору, нотаріусом ( на підставі заяви Іпотекодержателя) здійснюється зняття обтяжень з об`єкту нерухомості.

Витрати пов`язані з нотаріальним посвідченням цього договору, сплачують Іпотекодавці в сумі 60000 грн., решту витрат сплачує Іпотекодержатель ( п. 4.3 Договору).

Банк звертаючись з даним позовом до суду покликався на те, що відповідно до Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя Банк мав статус податкового агента у цих відносинах. Маючи такий статус і відповідний йому обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків, сплатив податок з доходів фізичних осіб в сумі 400129,25 грн. та військовий збір в сумі 120038,78 грн. суму податку та збору з відчуження відповідачами Предмету іпотеки. Вважає, що вказані кошти мають бути сплачені за рахунок відповідачів, оскільки Банк виступає лише податковим агентом, в підсумку він не має нести витрат. Відповідачі фактично зберегли у себе кошти, які мали сплатити як податок та збір.

Такі твердження позивача, на думку колегії суддів є суб`єктивним тлумаченням, як норм цивільного так і норм податкового законодавства.

Загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору ( п.3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини ( п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Відповідно до ст. 626, 627, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків . Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частина перша статті 33 передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя ( ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку»).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог потекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ( ч.1, 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першої статті 37 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя ( ч. 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»).

Таким чином звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки є забезпеченням виконання іпотекодавцем зобов`язання за договором іпотеки. При цьому фізична особа - іпотекодавець несе витрати виключно щодо погашення своїх боргових зобов`язань за кредитним договором.

Іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги, за рахунок предмета іпотеки, у разі порушення боржником основного зобов`язання. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог потекодержателя. В такому разі дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок забезпечення основного зобов`язання, іпотекодавець від такого способу відчуження не отримує доходу, який є об`єктом оподаткування податком з доходів фізичних осіб, а тому іпотекодавець не може виконувати функції податкового агента у розумінні приписів ст. 172 Податкового кодексу України.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки відповідно до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 листопада 2016 року сторони домовились про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме, шляхом передачі ОСОБА_4 належного ОСОБА_5 на праві приватної власності Предмета іпотеки та у зв`язку з переходом об`єкту нерухомості предмету іпотеки у власність Іпотекодержателя за цим Договором, зобов`язання за договором кредиту повністю виконаними в сумі 9001803, 38 гривень. У зв`язку з цим припинилась дія Іпотечного договору.

Крім того, звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки є забезпеченням виконання іпотекодавцями зобов`язання за договором іпотеки. При цьому відповідачі, як іпотекодавці несуть витрати виключно щодо погашення своїх боргових зобов`язань за кредитним договором, що в свою чергу вони повністю виконали.

А тому покладання на відповідачів інших грошових зобов`язань, що не передбачені ні Договором іпотеки, ні Договором про задоволення вимог іпотекодержателя суперечать нормам матеріального права, що регулюють дані правовідносини.

Крім того, як встановлено у Договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони погодили, що витрат, пов`язані з нотаріальним посвідченням цього договору сплачують Іпотекодавці в розмірі 60000 гривень, інші витрати сплачує Іпотекодержатель, даний договір підписаний сторонами є нотаріально посвідчений та не оспорювався Банком.

Відповідно до пункту 197.12 статті 197 Податкового кодексу України операції банків та інших фінансових установ з постачання (продажу, відчуження іншим способом) майна , що передане фізичними особами, а також суб`єктами підприємницької діяльності - приватними підприємцями та іншими особами, які не є платниками податку, у заставу, у тому числі іпотеку, та на яке було звернено стягнення , звільняються від оподаткування.

Апеляційним судом встановлено, що за проведеною позивачем операцією по зверненню стягнення на заставне майно, у зв`язку з невиконанням юридичною особою своїх зобов`язань за кредитним договорам, та за рахунок цього погашено заборгованість за кредитним договором на загальну суму 9001803, 38 грн. При цьому Банком не було надано доказів того, що вартість майна, на яке було звернуто стягнення банком перевищувала вартість суму заборгованості, а відповідно відсутній об`єкт оподаткування податком на доходи фізичних осіб у відповідності до підпункту 164.2.7 пункту 164.7 статті 164 Податкового кодексу України, яким визначено, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу включається дохід, що становить позитивну різницю між сумою коштів, одержаною платником податку від фінансової установи після реалізації заставленого майна платника податку при зверненні стягнення фінансовою установою на таке майно у зв`язку з невиконанням платником податку своїх зобов`язань за договором кредиту (позики), та сумою фактично сплачених платником податку зобов`язань за таким договором кредиту (позики), і сумою, що утримана фінансовою установою в рахунок компенсації своїх витрат/втрат (включаючи залишок непогашеної платником податку суми фінансового кредиту) згідно з таким договором.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції не правильно було встановлено фактичні обставини справи та не було враховано вимоги Податкового кодексу України, Закону України «Про іпотеку».

Судом першої інстанції помилково застосовано до даних правовідносин ст. 1191 ЦК України з покликанням на те, що банк виконавши зобов`язання за відповідачів набув права вимагати від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат в порядку регресу.

Статтею 1191 ЦК України передбачено право особи яка відшкодувала шкоду , завдану іншою особою зворотної вимоги до винної особи.

Матеріали справи не містять доказів щодо будь-якої винуватості дій ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і як наслідок заподіяння шкоди, які б давали суду підстави застосувати дану норму закону.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Крім того відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з АТ «Банк Кредит Дніпро» в користь ОСОБА_1 слід стягнути 9002, 90 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргувідповідача ОСОБА_1 , яка подана в його інтересах представником ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволені позову Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» () в користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) 9002 (дев`ять тисяч два) гривні 90 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: