Справа № 344/2617/18
Провадження № 22-ц/4808/752/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Мелінишин Г.П.,

секретаря Турів О.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання наказу № 339-ОС від 29 вересня 2017 року незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2019 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківськ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання наказу № 339-ОС від 29 вересня 2017 року незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 17 вересня 2014 року була прийнята на посаду менеджера (управителя) зі збуту за трудовим договором. Відповідач 29 вересня 2017 року звільнив її за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України.

Звільнення вважає незаконним та безпідставним виходячи з наступного. На 01 лютого 2018 року вона власноручно не писала і не підписувала заяви на звільнення за угодою сторін, а також не давала згоди на звільнення за угодою сторін, у неї не було волевиявлення звільнятися з роботи за угодою сторін, свій підпис в п. 17 трудового договору 9 поставила під психологічним тиском відповідача.

Вказує що від неї вимагали звільнення з роботи за власним бажанням або за угодою сторін у зв`язку з оптимізацією витрат відповідача, а також зберіганням її трудової книжки у відповідача. Вона змушена була поставити свій підпис в п.17 трудового договору 9. Станом на 01 лютого 2018 року вона власноручно не написала і не підписала жодної заяви на звільнення. Відповідач звільнив її без законної на те підстави і відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов`язаний поновити на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представником позивача ОСОБА_3 в суді першої інстанції збільшено позовні вимоги. У заяві просив визнати наказ №339-ОС від 29.09.2017 року незаконним, поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді менеджера (управителя) зі збуту у відповідача ОСОБА_2 , стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2017 року до 02 лютого 2018 року в розмірі 16 129,60 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що вона будь-яких заяв про звільнення за власним бажанням не подавала та згоду на звільнення за угодою сторін позивач не укладала.

Крім того, відповідач не вручив позивачу копію наказу про звільнення та не ознайомив її з таким наказом в день звільнення.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 видано два накази під одним номером 339-ОС від 20.09.2017, які в пункті першому наказу різняться за змістом, а саме, підстава звільнення ОСОБА_1 «за угодою сторін» та «за згодою сторін».

У трудовій книжці позивача внесено записи № 33 про її звільнення на підставі першого наказу під вказаним номером та № 35 на підставі другого наказу, що позивач вважає фактичним визнанням відповідачем того, що він не звільняв її 29 вересня 2017 року.

Апелянт зазначає, що підписала наказ про звільнення вказавши дату 29.09.2017 під психологічним тиском, хоча насправді ознайомилася з даним наказом 01 лютого 2018 року.

Позивач не погоджується з висновком суду щодо періоду трудових відносин між позивачем та відповідачем з 17.09.2014 по 29.09.2017. Відповідач звільнив апелянта на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін з власної ініціативи та без її волевиявлення розірвати трудовий договір.

Щодо працевлаштування позивача у ФОП ОСОБА_4 апелянт зазначає, що законом не заборонено укладати трудовий договір на одному або кількох підприємствах. Тому не вважає трудові відносини на іншому підприємстві підставою для відмови їй у позові про поновлення на роботі.

Щодо пропуску строку звернення до суду з вказаним позовом позивач зазначає, що дізналася про порушення своїх прав в день, коли їй було вручено наказ про звільнення, тобто 01 лютого 2018 року. До суду вона звернулася в місячний строк 28 лютого 2018 року, таким чином не пропустила строків на звернення до суду.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є вмотивованим, обґрунтованим та з урахуванням всіх обставин справи.

У відзиві відповідач вказує, що ОСОБА_1 ознайомилась із наказом про звільнення за угодою сторін 29 вересня 2017 року, а твердження апелянта щодо одержання нею даного наказу 01 лютого 2018 року не відповідає дійсності.

Безпосередньо у день звільнення відповідачем внесено запис у трудову книжку позивача з зазначенням підстави звільнення «за згодою сторін». В той же день, 29 вересня 2017 року відповідачем виправлено підставу звільнення відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та виправлено запис про підставу звільнення «за угодою сторін». Тому дана обставина не може вважатися судом підставою для поновлення позивача на роботі.

Щодо волевиявлення позивача розірвати трудові правовідносини відповідач зазначає, що чинним законодавством не передбачено обов`язковість оформлення окремої угоди про припинення трудового договору як окремого документа. Позивач ознайомилась та підписала наказ про звільнення за угодою сторін, таким чином підтвердивши своє бажання розірвати трудові правовідносини із відповідачем.

Крім того, починаючи з 02 жовтня 2017 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах за основним місцем роботи з іншим роботодавцем. Отже доводи апелянта щодо вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням є необґрунтованими.

ОСОБА_2 дотримано процедури звільнення апелянта, її волевиявлення було добровільним, жодного тиску та примусу з боку відповідача не чинилося, а такі твердження апелянта є необґрунтованими.

Відповідач звертає увагу суду на те, що апелянтом пропущено строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору.

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до трудового договору №9 від 17 вересня 2014 року, укладеного у м. Тернополі між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , остання була прийнята на роботу на посаду менеджера (управителя) зі збуту. Даний трудовий договір був зареєстрований 23.09.2014 у Тернопільському центрі зайнятості.

Наказом №339-ОС від 29.09.2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звільнив ОСОБА_1 із займаної посади з 29.09.2017 за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. У наказі зазначено, що підставою для звільнення є заява ОСОБА_1 від 29.09.2017 р. Також у даному наказі міститься інформація про особисте ознайомлення з її текстом 29.09.2017 р. та з підписом звільненого працівника ОСОБА_1 (а.с. 53).

Після звільнення з роботи ОСОБА_1 30.09.2017 було власноручно написано на ім`я ФОП ОСОБА_4 заяву про прийняття на роботу на посаду менеджера зі збуту з 02.10.2017.

На підставі вказаної заяви ФОП ОСОБА_4 видано наказ № 58-К від 30.09.2017 про прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду менеджера (управителя) зі збуту з 02.10.2017 на основне місце роботи з окладом згідно штатного розпису (а.с. 58, 59).

Крім запису у трудовій книжці ОСОБА_1 , факт трудових відносин між нею та ФОП ОСОБА_4 стверджується її заявою від 26.01.2018 на ім`я ФОП ОСОБА_4 про надання чергової відпустки з 30.01.2018 по 08.02.2018, а також наказ № 92-К від 26.01.2018 року на підставі якого позивачці надавалася щорічна оплачувана відпустка терміном 10 календарних днів з 30.01.2018 по 08.02.2018 (а.с.60, 61).

Отже, позивач ознайомилась з вказаним наказом в день звільнення та знала про припинення трудових правовідносин з ФОП ОСОБА_2

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Верховний Суд у Постанові від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц зазначив, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Звільнення позивача відбулося за угодою сторін, про що свідчить особистий підпис позивача без жодних заперечень у наказі про звільнення за згодою сторін, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що суди не перевірили, що заява про звільнення за згодою сторін написана під психологічним тиском та в умовах шантажу, є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження та спростовуються зібраними у справі доказами.

Доводи ОСОБА_1 що відповідач видав два накази та звільнив її за наказом, з яким вона не ознайомилася, не заслуговують на увагу. Відповідач виправив допущену в наказі помилку «за згодою сторін», вказавши правильну підставу звільнення «за угодою сторін» в день звільнення 29 вересня 2017 року, що послужило також для виправлення запису у трудовій книжці позивача, про що ствердили у суді сторони.

Відповідно до частини першої статті 233, статті 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У частині 4 пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що суд має з`ясовувати не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, тому не може бути підставою для відмови у позові пропуск позивачем строку звернення до суду у трудових спорах. Така підстава для відмови у позові може мати місце тільки у разі доведеності позовних вимог. Судом обгрунтовано відмовлено також у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки звільнення позивача проведено законно і вимушеного прогулу не допущено. Трудову книжку апелянтом подано іншому працедавцю зразу ж після звільнення, що стверджується відповідними записами у ній, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки.

Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду і підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 березня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 травня 2019 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Г.П. Мелінишин