Справа № 716/2000/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.05.19 року Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді - Стрільця Я.С.,

з участю: секретаря судових засідань - Климус Г.В.,

представника позивача - ОСОБА_5;

представника відповідача - ОСОБА_11,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Заставнівської РДА, про надання дозволу на зняття з реєстраційного обліку місця проживання та надання дозволу на реєстрацію нового місця проживання дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про надання дозволу на зняття з реєстраційного обліку місця проживання та надання дозволу на реєстрацію нового місця проживання дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 26.10.2013 року по 29.11.2017 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. З моменту реєстрації шлюбу подружжя проживало у будинку за адресою АДРЕСА_3 , що належить на праві власності батьку відповідача. В шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_4 та дитина була автоматично зареєстрована за місцем реєстрації обох батьків.

З жовтня 2017 року, ще до офіційного розірвання шлюбу, позивач з сином покинула будинок чоловіка та з того часу разом з сином проживає в будинку, що належить її родичам в АДРЕСА_2 .

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Вказує, що оскільки місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання одного із її батьків, а з жовтня 2017 року син постійно проживає разом з мамою у с. Ржавинці , то у серпні 2018 року позивачка звернулася до Заставнівської міської ради із письмовою заявою про зняття з реєстрації її та її малолітнього сина, ОСОБА_4 , проте, їй було відмовлено з підстав відсутності у неї письмової згоди батька дитини на зняття дитини з місця реєстрації та реєстрацію за новим місцем проживання.

У вересні 2018 року ОСОБА_2 , звернулася до відповідача з пропозицією досудового врегулювання спору та надання добровільної згоди на зняття з місця реєстрації їхнього малолітнього сина, однак дану пропозицію відповідач проігнорував і в телефонному режимі повідомив, що такого дозволу він не надасть.

В зв`язку із вказаним, позивачка просила надати їй дозвіл на реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із нею по АДРЕСА_2 та одночасно зняти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з попереднього місця реєстрації: АДРЕСА_3 , без письмової згоди батька ОСОБА_1

В судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяви, просила задовольнити.

Відповідач та його представниця в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, в їх задоволенні просили відмовити.

Представник третьої особи, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши і проаналізувавши докази та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що сторони з 26.10.2013 року по 29.11.2017 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 29.11.2017 року (а.с. 17-18). Вказаним рішенням суду встановлено, що спору між відповідачем та позивачем щодо місця проживання дитини немає, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначена обставина не підлягає доказуванню.

Згідно копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.10.2017 року, сторони по справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).

З довідки виконавчого комітету Ржавинецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №2580 від 25.10.2017 року (а.с. 11), довідки виконавчого комітету Юрковецької сільської ради Старостинського округу №5 с. Ржавинці №1786 від 29.10.2018 року (а.с. 12) та акту обстеження матеріально побутових умов проживання позивачки ОСОБА_2 (а.с. 13) вбачається, що позивачка зареєстрована по АДРЕСА_2 , крім неї за вказаною адресою також зареєстровані її батьки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Всі разом, а також син позивачки ОСОБА_4 , який за вказаною адресою не зареєстрований, вони проживають в будинку, загальною площею 41 м2, будинок не газифікований, належить бабусі позивачки ОСОБА_8

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_3 . Разом із ним у вказаному будинку зареєстровані та проживають батьки відповідача - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також син відповідача - ОСОБА_4 також встановлено, що будинок в якому зареєстрований малолітній ОСОБА_4 з усіма комунальними зручностями, стан будинку хороший, дитині створені всі необхідні умови для належного проживання, створений куточок для розвитку. Наведене видно із змісту висновку служби у справах дітей Заставнівської РДА Чернівецької області №5 від 28.03.2019 року про надання дозволу на зняття з реєстраційного обліку місця проживання та надання дозволу на реєстрацію нового місця проживання малолітньої дитини без згоди батька (а.с. 66).

В цьому ж висновку зазначено, що оскільки місце проживання малолітнього ОСОБА_4 не визначено ні відповідним рішенням суду та ні рішенням органу опіки та піклування, слід вважати місце реєстрації дитини по АДРЕСА_3 Заставна Чернівецької області таким, що визначене законом, а відтак служба у справах дітей Заставнівської РДА Чернівецької області вважає за недоцільне зняття з реєстраційного обліку місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , та надання в судовому порядку дозволу на реєстрацію нового місця проживання малолітньої дитини без згоди батька до прийняття відповідного рішення про визначення малолітньої дитини (а.с. 66 зворот).

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Частиною 4 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Відповідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини. Батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання і зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року № 207, передбачено, що реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідно до п. 26 вказаних Правил, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Разом з тим, відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 18 Конвенції визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 27 Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини).

Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти.

Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачка просить надати їй дозвіл на реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із нею по АДРЕСА_2 та одночасно зняти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з попереднього місця реєстрації: АДРЕСА_3 , без письмової згоди батька ОСОБА_1 . При цьому зазначає також, що між сторонами досягнуто згоди про проживання дитини із матір`ю і спору, який підлягав би вирішенню на підставі ст. 161 СК України, між сторонами не має.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Таким чином, з урахуванням аналізу зазначеної вище норми, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Частиною 3 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З вищевикладеного вбачається, що Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначені підстави зняття з реєстрації місця проживання особи, а відтак і способи судового захисту, якими можуть бути: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Рішення ж суду про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини разом із батьком, з одночасним зняттям дитини з реєстрації разом із батьком, без письмової згоди матері, в даному випадку, не може бути підставою для зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини.

Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 15,16 ЦК України, обраний позивачкою спосіб захисту у виді надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, з одночасним зняттям дитини з реєстрації із батьком, без письмової згоди батька, не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів позивача у даному випадку.

Відтак, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності з ч.ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно цих вимог закону судом встановлено, що представниця відповідача ОСОБА_11 надала відповідачу ОСОБА_1 юридичні послуги у формі ознайомлення із документами, надання консультацій, збирання доказів, оформлення адвокатських запитів для збирання доказів, оформлення позовної заяви, копіювання письмових доказів для відповідача, судове представництво. Для надання вказаних юридичних послуг представником позивача було витрачено 5 години. За взаємною домовленістю сторін визначено вартість однієї години витрат на правничу допомогу розмірі 768,40 грн. та за отримані юридичні послуги відповідач ОСОБА_1 сплатив представниці ОСОБА_11 гонорар в розмірі 3000 гривень. Наведене вбачається з акту виконаних робіт до договору про надання юридичної допомоги від 21.01.2019 року та квитанції (а.с. 43).

Дослідивши надані представницею відповдача документи, судом встановлено, що в таких наявний обґрунтований розрахунок витраченого адвокатом часу щодо надання кожного виду послуг; зазначено конкретний обсяг наданих послуг, зокрема, кількість підготованих та поданих процесуальних документів; вказано про участь адвоката в судових засіданнях; зазначено вартість наданих послуг.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з позивачки ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 82, 133, 137, 141, 259, 264-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Заставнівської РДА, про надання дозволу на зняття з реєстраційного обліку місця проживання та надання дозволу на реєстрацію нового місця проживання дитини без згоди батька - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (трьох тисяч) гривень 00 копійок.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 12-00 годину 30.05.2019 року в залі судових засідань №2 Заставнівського районного суду Чернівецької області, який розташований в м. Заставна Чернівецької області, вул. Незалежності, 95.

Встановити позивачу строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до 17-00 години 24.05.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд Чернівецької області.

Повний текст рішення буде виготовлено в строк до 30.05.2019 року.

Суддя Я.С. Стрілець