КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/4986/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Чередніченко Н.П.

Унікальний №752/11297/15-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 січня 2019 року про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в справі №752/11297/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в справі №752/11297/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Просила поновити пропущений строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання та визнати причину пропуску строку поважною.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що на виконання рішення суду від 10 листопада 2015 року вона отримала виконавчий лист про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь суми боргу, зазначений виконавчий лист нею вчасно не було пред`явлено до виконання, у зв`язку з постійними хворобами та перебуванням на стаціонарному лікуванні.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 січня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалю суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 07 лютого 2019 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та задовольнити заяву.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що в разі поважності причин пропуску строку пред`явлення виконавчого документа до виконання такі строки можуть бути відповідно до положень ст.433 ЦПК України можуть бути поновлені.

З заявою про видачу виконавчого листа апелянт звернулась 13 липня 2016 року, через постійні хвороби, сімейні негаразди та важке матеріальним становищем.

Виданий виконавчий лист був лише через 3 місяці - 12 жовтня 2016 року.

Апелянт є пенсіонером та змушена працювати двірником у ЖЕД №8 міста Києва, оскільки на її утриманні перебуває мати 1924 року народження та донька інвалід 3 групи, які постійного потребують лікування та догляду.

Отримувана ОСОБА_1 . заробітна плата є мінімальною, а через постійні хвороби коштів на лікування та харчування не вистачає.

Апелянт не мала можливості надати суду першої інстанції доказів на підтвердження свого стану здоров`я, оскільки їй постійно чинили перешкоди за місцем роботи. На теперішній час нею було отримано всі можливі завірені копії листів непрацездатності, які вона долучила до апеляційної скарги.

Одночасно апелянтом було пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання через неможливість сплати авансового внеску та як наслідок відмову у прийнятті виконавчою службою Голосіївського району даного виконавчого листа до виконання.

В судовому засіданні заявник та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову про задоволення заяви.

Інші учасники процесу повідомлялись судом належним чином про дату, час, і місце розгляду справи по суті, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, присутніх учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 д оОСОБА_2. про стягнення боргу було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 30 570,00 грн., 3% річних в розмірі 1 649,31 грн., одну облікову ставку НБУ в розмірі 6 213,47 грн., у відшкодування моральної шкоди 3 000,00 грн., у відшкодування витрат по сплаті судового збору 580,41 грн., а загалом 58 621,87 грн.

Рішення набрало законної сили 05 грудня 2015 року.

13 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу виконавчого листа.

Оригінал виконавчого листа був виданий 12 жовтня 2016 року.

Відмовляючи в задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження як поважності причин пропуску такого строку, такі і на підтвердження самих причин, на які остання посилалась.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

На момент набрання рішенням законної сили діяли положення Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року (в редакції станом на 06 червня 2015 року) (далі - Закон №606-XIV).

Статтею 22 Закону №606-XIV було передбачено, що виконавчі документи може бути пред`явлено до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону №606-XIV строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Отже, за приписами Закону №606-XIV, який діяв на момент набрання рішенням законної сили, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання за заочним рішенням суду від 10 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 15 грудня 2015 року, сплив 15 грудня 2016 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду. Таке право стягувача передбачено також ч. 1 ст. 433 ЦПК.

Процесуальний порядок поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання встановлений ч. 2 ст. 433 ЦПК, а саме: заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання, якщо виконавчий документ виданий іншими органами (посадовими особами).

Виходячи з аналізу зазначених норм права, суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого на підставі судового рішення, до виконання, повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність або неповажність, а відтак дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк, це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення суду 12 жовтня 2016 року було видано виконавчий лист.

В своїй заяві апелянт посилалась, як на підставу пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, є постійно існуюча необхідність проходити стаціонарне психоневрологічне лікування в диспансері, а також відсутність фінансової можливості щодо сплати авансового внеску.

Відповідно до п.8 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, в редакції чинній на момент видачі виконавчого листа, виконавчий документ повертається стягувану органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо стягував не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.

Інструкцією з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, говориться, що виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа. (Розділ ІІІ пункт 4)

Як вбачається з матеріалів справи звертаючись з заявою до суду першої інстанції заявником було надало лише копію виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва виданого 12 жовтня 2016 року. (а.с.65)

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 наголошувала на неможливості своєчасного надання до суду першої інстанції доказів на підтвердження свого стану здоров`я, листків непрацездатності через існуючі складнощі у взаєморозумінні з керівництвом роботодавця, на зберіганні в якого вони перебували.

Згідно інформації вказаної в апеляційній скарзі та яка міститься в додатках до неї (листах непрацездатності) (а.с.84-99), заявник перебувала на лікарняному у 2015 році: з 20 липня 2015 року по 29 липня 2015 року; з 02 вересня 2015 року по 12 вересня 2015 року; з 14 вересня 2015 року по 13 жовтня 2015 року; у 2016 році: з 01 червня 2016 року по 13 червня 2016 року; з 11 липня 2016 року по 30 липня 2016 року; з 05 вересня 2016 року по 04 жовтня 2016 року; з 05 жовтня 2016 року по 19 жовтня 2016 року; у 2017 році: з 10 травня 2017 року по 24 травня 2017 року; з 25 травня 2017 року по 13 червня 2017 року; з 14 червня 2017 року по 20 червня 2017 року; з 21 червня 2017 року по 19 липня 2017 року; з 24 жовтня 2017 року по 02 листопада 2017 року; у 2018 році: з 13 серпня 2018 року по 25 серпня 2018 року; з 28 серпня 2018 року по 25 вересня 2018 року; з 22 жовтня 2018 року по 13 листопада 2018 року; з 20 листопада 2018 року по 01 грудня 2018 року.

Повний текст рішення заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року був отриманий апелянтом особисто 04 грудня 2015 року. (а.с.62)

З заявою про видачу виконавчого листа апелянта звернулась особисто до Голосіївського районного суду м. Києва 13 липня 2016 року. (а.с.62)

Оригінал виконавчого листа був отриманий ОСОБА_1 в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва 12 жовтня 2016 року. (а.с.62, 65)

У період подання заяви про видачу виконавчого листа та його отримання, апелянт згідно наданої нею інформації перебувала на лікарняному, амбулаторний режим за загальним захворюванням. (а.с.94, 96)

На стаціонарному лікуванні апелянт перебувала лише один раз у період з 21 червня 2017 року по 19 липня 2017 року. (а.с.91)

Доказів на підтвердження існуючої у апелянта необхідності постійно проходити стаціонарне психоневрологічне лікування в диспансері, ані в суді першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, посилання заявника на вказані обставини не знайшли свого підтвердження належними, допустимим та достовірними доказами в ході розгляду справи апеляційним судом.

Окрім того, заявником не надано суду доказів направлення оригіналу виконавчого листа разом з заявою про примусове виконання рішення суду до виконавчої служби та отримання відповідної відмови у його прийнятті за відсутності сплаченого авансового внеску.

Тобто з наданих заявником документів не можливо встановити об`єктивних, незалежних від волі стягувача обставин, які безпосередньо унеможливлювали, ускладнювали або завадили стягувачу у визначений законом строк пред`явити виконавчий документ до виконання.

За правилом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновку, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 травня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль