Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 161/18238/15-ц

провадження № 61-46515св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (за первісним позовом)- ОСОБА_1 ,

відповідач (за первісним позовом)- ОСОБА_2 ,

позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач (за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року в складі судді Олексюка А. В. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року в складі колегії суддів Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М. та касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року в складі судді Олексюка А. В., постанову Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року та додаткову постанову Апеляційного суду Волинської області

від 22 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Грушицького А. І., Данилюк В. А., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 23 травня 1998 року до 12 лютого 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу ними було придбано земельну ділянку площею 1 213 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у с. Рованці Луцького району Волинської області. На вказаній земельній ділянці сторони розпочали будівництво житлового будинку загальною площе 455,36 кв. м, який не зданий в експлуатацію.

Вказував, що за час шлюбу сторони придбали автомобіль Kia Ceed, який у подальшому без згоди позивача за первісним позовом 02 грудня 2015 року відчужено відповідачем за первісним позовом третій особі.

За час шлюбу на ім`я ОСОБА_3 відкрито два депозитні рахунки у Публічному акціонерному товаристві «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») та Публічному акціонерному товаристві «Банк інвестиції та заощаджень» (далі - ПАТ «Банк інвестиції та заощаджень»), розмір яких станом на 22 лютого 2016 року становив 9 545 євро та 423 710 грн, відповідно.

За рахунок пільгового довготермінового кредиту на придбання житла від 02 листопада 2004 року, за час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 сплатив 78 % вартості квартири, а ОСОБА_2 - 22 %, оскільки більша частина коштів була виплачена банку ним особисто після припинення ведення спільного господарства з відповідачем за первісним позовом, тому частки співвласників мають бути визначені з урахуванням сум, внесених на придбання спірної квартири кожною зі сторін.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати автомобіль Kia Ceed, земельну ділянку площею 1 213 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Рованці Луцького району Волинської області, житловий будинок за вказаною адресою загальною площею 455,36 кв. м, депозитні грошові вклади у ПАТ «Брокбізесбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- визнати за ним право власності: на 1/2 частину земельної ділянки площею 1 213 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Рованці Луцького району Волинської області, на 1/2 будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані у процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м у с. Рованці Луцького району Волинської області; на 78/100 частин квартири АДРЕСА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь: компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля Kia Ceed у розмірі 126 395 грн; 4 772,50 євро, що складає 1/2 частку грошового вкладу у ПАТ «Брокбізнесбанк», що за курсом Національного банку України становить 120 887,42 грн; суму в розмірі 211 885,50 грн, що складає 1/2 частку грошового вкладу у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень».

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що за час спільного проживання сторони за рахунок пільгового довготермінового кредиту на придбання житла придбали квартиру АДРЕСА_2 .

Вважала, що суд повинен відійти від принципу рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки іншого житла вона не має, на її повному утриманні перебуває двоє спільних дітей сторін: ОСОБА_4 , 2001 року народження, та ОСОБА_5 , 2006 року народження, які разом з нею проживають у батьківській квартирі, а тому суд має врахувати інтереси неповнолітніх дітей сторін.

Вказувала, що автомобіль Kia Ceed, земельна ділянка площею 1 213 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у с. Рованці Луцького району Волинської області, будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані у процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м, що знаходиться на вказаній земельній ділянці, грошові вклади у розмірі 4 772,50 євро та 211 885,50 грн, розміщені у ПАТ «Брокбізнесбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», відповідно, є її особистою приватною власністю.

Посилалася на те, що ОСОБА_1 28 січня 2016 року нараховано значні грошові кошти під час звільнення з органів податкової міліції, які, на її думку, теж повинні бути поділені судом.

На підставі викладеного ОСОБА_2 з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 та на 1/2 частину грошових коштів, отриманих ОСОБА_1 при звільненні з органів податкової міліції, стягнувши на її користь суму в розмірі 122 720,11 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 червня 2016 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : автомобіль Kia Ceed; земельну ділянку площею 1 213 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться у с. Рованці Луцького району Волинської області; будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані у процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м, що знаходиться у с. Рованці Луцького району Волинської області.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 1 213 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться у с. Рованці Луцького району Волинської області, та будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані у процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м, що знаходиться у с. Рованці Луцького району Волинської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 вартості автомобіля Kia Ceed у розмірі 126 395 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а тому майно набуте сторонами за час шлюбу слід поділити порівну.

Суд вказав, що посилання ОСОБА_2 на те, що спірні автомобіль, земельна ділянка та об`єкт незавершеного будівництва придбані відповідачем за власні кошти, які їй надавались матір`ю - ОСОБА_6 , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки дана обставина не доведена належними доказами та є припущенням.

Суд не встановив підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі квартири АДРЕСА_2 , оскільки сторони таких доказів не подали.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 090 грн та 1 816,86 грн понесених втрат на проведення експертних досліджень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 84,28 грн.

У задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час ухвалення рішення по суті заявлених вимог судом не вирішено питання розподілу судових витрат. Позивачем за зустрічним позовом не подано належних доказів на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу, зокрема не подано акта виконаних робіт, підписаного сторонами та квитанції до прибуткового касового ордеру.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року (в складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.) рішення суду першої інстанції в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля Kia Ceed, визнання права власності на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані у процесі будівництва житлового будинку в с. Рованці Луцького району Волинської області та стягнення компенсації 1/2 вартості автомобіля скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

У позові ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності автомобіля Kia Ceed, стягнення компенсації 1/2 його вартості, визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані у процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м у с. Рованці, Луцького району Волинської області відмовлено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року в частині розподілу судових витрат змінено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 241,79 грн судового збору.

У решті додаткове рішення місцевого суду залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 268,26 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Додаткове рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Апеляційний суд вважав спірний автомобіль особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки він був придбаний за кошти, які надані їй матір`ю - ОСОБА_6

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог ОСОБА_1 про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя житлового будинку площею 455,36 кв. м у с. Рованці Луцького району Волинської області, оскільки цей об`єкт нерухомості статусу житлового будинку ще не набув. Погодився апеляційний суд і з відсутністю підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, про що просила ОСОБА_2 , у зв`язку з проживанням разом з нею спільних дітей сторін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначив, що, з врахуванням відсотку задоволених позовних вимог за первісним, зустрічним позовами та задоволених вимог апеляційних скарг сторін відповідно до статті 88 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн судового збору, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 1 241,79 грн судового збору, сплачених ними у суді першої інстанції. Крім того з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 7 268,26 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду про відсутність правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу, що понесені ОСОБА_2 , є обґрунтованими.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (в складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.) рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що апеляційним судом не забезпечено повний та всебічний розгляд справи, не встановлено достовірно, чи кошти на придбання спірного автомобіля надавалися ОСОБА_2 матір`ю - ОСОБА_6 особисто у приватну власність або на потреби сім`ї, чи достатньо наданих відповідачем доказів для спростування матеріально-правової презумпції спільності майна подружжя.

Суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд не перевірив доводів ОСОБА_2 про те, що передача коштів була оформлена між ними цивільно-правовою угодою, та не надав оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що він був вказаний у свідоцтві про реєстрацію спірного транспортного засобу як особа, що має право ним керувати.

Крім того, судом не враховано правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 та від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, відповідно до яких, не ухвалюючи рішення про визнання права власності на незавершений будівництвом будинок, можливо визнати, що цей будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі статті 60 СК України, та не навів мотивів відступлення від правових позицій, викладених у вказаних постановах Верховного Суду України.

Апеляційний суд не встановив, чи дійсно частина вартості спірної квартири була виплачена ОСОБА_1 за особисті кошти після припинення ведення спільного господарства сторонами.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції у частині відмови ОСОБА_1 у визнанні незавершеного будівництвом житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя скасовано, прийнято у цій частині нову постанову про задоволення вказаних вимог.

Визнано незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 455,36 кв. м у с. Рованці Луцького району Волинська область спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції цілком правомірно визнав спірне майно: легковий автомобіль, земельну ділянку, будівельні матеріали, використані в процесі будівництва житлового будинку, спільною сумісною власністю сторін спору, а також визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки та будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку.

Оскільки ОСОБА_2 відчужила легковий автомобіль, який є спільним майном подружжя, без згоди іншого його співвласника ОСОБА_1 , то на користь останнього з неї при поділі спільного їх майна підлягає стягненню половина вартості цього автомобіля за цінами на час розгляду даного позову в суді.

Також апеляційний суд зазначив, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок не прийнятий в експлуатацію і право власності на який не зареєстровано у відповідному реєстрі, тому не набув статусу житлового будинку, відповідно, не може бути самостійним об`єктом права власності, оскільки такий висновок суперечить вимогам статті 60 СК України щодо статусу майна набутого подружжям під час шлюбу, оскільки ОСОБА_1 не просив суд визнати право власності на незавершений будівництвом будинок, а лише просив визнати спірний будинок об`єктом їх спільної сумісної власності сторін як подружжя, що цілком відповідає змісту вказаної вище норми матеріального права.

Додатковою постановою Апеляційного суду Волинської області від 22 жовтня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 293,29 грн судового збору.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що, враховуючи вартість спірних об`єктів, слід зробити висновок, що апеляційну скаргу позивача задоволено на 97,4 %. На сплату судового збору позивач поніс витрати у розмірі 20 835 грн (8 655 грн + 12 180 грн).

Пропорційно розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути 20 293,29 грн (20 835 грн ? 97,4 %) судового збору.

Щодо судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи у суді першої інстанції, зазначено, що суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості провести їх перерозподіл без скасування чи зміни рішення суду першої інстанції під час вирішення питання про ухвалення додаткової постанови.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_2 , ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 78/100 частин вказаної квартири, залишивши у власність ОСОБА_2 22/100 частин цієї квартири.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення первісного та зустрічного позовів, відмови у задоволенні частини зустрічних позовних вимог, додаткове рішення місцевого суду, постанову та додаткову постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами неправильно застосовано до спірних правовідносин частину сьому статті 57 СК України.

Оскільки ОСОБА_1 у рахунок погашення кредитних зобов`язань вносились особисті кошти вже після фактично припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 (липень 2015 року), то існують правові підстави для збільшення його частки у квартирі АДРЕСА_2 до 78 / 100 частин при її розподілі.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди порушили принцип диспозитивності та вийшли за межі заявлених первісних позовних вимог.

ОСОБА_1 не заявляв у суді першої інстанції вимоги про визнання права на такий об`єкт речових прав як незавершений будівництвом житловий будинок. Проте, суд апеляційної інстанції оскаржуваною постановою від 25 вересня 2018 року визнав саме незавершений будівництвом житловий будинок спільною сумісною власністю.

Суди необґрунтовано застосували норми статей 60, 6З і 70 СК України (виходили з презумпції рівності часток подружжя), не враховуючи фактичних обставин справи, джерела походження коштів, за які придбавалося цінне рухоме та нерухоме майно.

Разом з тим, суди необґрунтовано не застосували пункт 3 частини першої статті 57 СК України, яка імперативно визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У справі є достатньо доказів на підтвердження придбання майна за кошти, які належали позивачу за зустрічним позовом особисто (були наданні батьками). Вони були здобуті як шляхом допиту в суді першої інстанції свідків ОСОБА_6 (матері ОСОБА_2 ) та ОСОБА_7 (матері ОСОБА_1 ), так і шляхом подання банківських (фінансових) документів, які дозволяли відслідкувати логічну послідовність у часі рух коштів з банківських рахунків батьків на рахунки позивача за зустрічним позовом та придбання за ці кошти майна. Крім того є розписки, які суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив долучити до матеріалів справи.

Також апеляційний суд безпідставно не допитав свідків, які могли підтвердити зустрічні позовні вимоги, та не залучив до матеріалів справи стенограми допиту свідка ОСОБА_6 та розписки щодо передачі коштів ОСОБА_2 для придбання спірного майна.

Також судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про відвід судді Осіпука В. В.

Волинський апеляційний суд постановив додаткове рішення без фактичної наявності в суді матеріалів справ № 161/18238/15-ц, оскільки вона була передана до суду першої інстанції 05 жовтня 2018 року.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , вказуючи на те, що клопотання про допит свідка ОСОБА_8 задоволене апеляційним судом, проте розгляд справи неодноразово було відкладено у зв`язку з його неявкою без поважних причин. Про застосування приводу до цього свідка ОСОБА_2 клопотала не подавала.

Також апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань про долучення до матеріалів справи стенограми допиту свідка ОСОБА_6 .

Разом з тим, позивач не подавала до суду першої інстанції копій письмових розписок про ймовірну позику коштів, хоча вона не могла не знати про їх існування, тому апеляційний суд відповідно до норм процесуального права відмовив у їх прийнятті.

Щодо заявленого відводу судді Осіпуку В. В., то він був вирішений судом у повній відповідності до положень статті 40 ЦПК України, оскільки така підстава для відводу, як незгода з процесуальними рішеннями судді, виходячи з положень частини четвертої статті 36 ЦПК України, не передбачена.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року, постанову Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року та витребувано цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року, постанову Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року, додаткову постанову Апеляційного суду Волинської області від 22 жовтня 2018 року та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 лютого 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 вересня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 травня 1998 року до 12 лютого 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 лютого 2016 року розірвано.

Від спільного подружнього життя у сторін народилися двоє дітей: син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю.

У період спільного проживання у шлюбі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за спільні кошти придбали 15 лютого 2008 року автомобіль Кіа Ceed у Луцькій філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Український автомобільний холдинг», сплативши 127 650 грн, а 18 лютого 2008 року земельну ділянку площею 1 213 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку у с. Рованці Луцького району Волинської області за 31 987 грн.

Власником автомобіля Кіа Ceed у свідоцтві про його реєстрацію вказано ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 зазначений у ньому як особа, яка має право на керування цим автомобілем.

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку від 19 червня 2008 року, виданим на зазначену вище земельну ділянку, її власником є ОСОБА_2 . На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок площею 455,36 кв. м, будівництво якого не завершене і який не прийнятий в експлуатацію.

Суди встановили, що автомобіль Кіа Ceed 02 грудня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу був відчужений відповідачем ОСОБА_2 своїй матері ОСОБА_6 .

Згідно з висновком судової авто-товарознавчої експертизи від 21 червня 2017 року, проведеної судовим експертом Волинської торгово-промислової палати, середня ринкова вартість спірного автомобіля Кіа Ceed становить 252 790 грн.

Суди попередніх інстанцій також встановили, що на підставі свідоцтва про право власності від 15 грудня 2006 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1

Для придбання вказаної квартири ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , уклав з Волинським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву кредитну угоду від 02 листопада 2004 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 84 731 грн на придбання вказаної квартири.

Згідно з довідкою Волинського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву від 09 березня 2016 року зобов`язання по зазначеній вище кредитній угоді виконані ОСОБА_1 у повному обсязі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як встановлено вище, на підставі свідоцтва про право власності від 15 грудня 2006 року, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1

Для придбання вказаної квартири ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , уклав з Волинським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву кредитну угоду від 02 листопада 2004 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 84 731 грн на придбання вказаної квартири.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у цій частині, ОСОБА_1 вказував, що він сплатив 78 % вартості квартири, а ОСОБА_2 - 22 %, оскільки більша частина коштів була виплачена банку ним особисто після припинення ведення спільного господарства з відповідачем за первісним позовом.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 , що наявні правові підстави для відступлення від презумпції рівності часток подружжя, оскільки такі вимоги не доведені належними та допустимими доказами, а відповідно до норм процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а за ним необхідно визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , враховуючи, що частки сторін у праві власності на цю квартиру є рівними та відповідно до рішення у цій справі, яке набрало законної сили, у частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , згідно з яким за нею визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири

Отже, судами у справі встановлено усі обставини, але неправильно застосовано норми матеріального права у частині вирішення первісних позовних вимог щодо квартири АДРЕСА_2 та помилково не задовольнили позовні вимоги у цій частині частково.

Встановлені судами обставини, а також наявні у матеріалах справи докази дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 78/100 частин квартири АДРЕСА_2 , з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення вказаних вимог в розмірі 1/2 частини.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , що суди порушили принцип диспозитивності та вийшли за межі заявлених первісних позовних вимог щодо незавершеного будівництвом житлового будинку з тих підстав, що ОСОБА_1 не заявляв у суді першої інстанції вимоги про визнання права на такий об`єкт речових прав як незавершений будівництвом житловий будинок, а було заявлено спір щодо будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані під час будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м у с. Рованці Луцького району Волинської області, враховуючи наступне.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно з частиною другою статті 5 ЦПК України суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд апеляційної інстанції, встановивши порушення прав позивача під час поділу майна подружжя, повинен був обрати ефективний спосіб захисту порушеного права.

Разом з тим, правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків під час вирішення спору в цій частині, тому правильно визнав незавершений будівництвом житловий будинок загальною площею 455,36 кв. м у с. Рованці Луцького району Волинська область спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , що суди необґрунтовано виходили з презумпції рівності часток подружжя, не враховуючи джерела походження коштів, за які придбавалося цінне рухоме та нерухоме майно, оскільки судами у цій частині належним чином досліджено зібрані у справі докази, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині судових рішень.

При цьому, суди правильно відхилили доводи ОСОБА_2 про те, що придбання спірного майна відбувалося за кошти її матері, оскільки подані до суду банківські (фінансові) документи не підтверджують, що зазначені у них кошти були використані саме на придбання вищевказаного майна.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у клопотанні про долучення до матеріалів справи розписок про отримання відповідачем за первісним позовом коштів від її матері для придбання спірного майна, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, ОСОБА_2 не надала доказів неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції правильно вирішив питання розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати норми процесуального права та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.

Вирішуючи у додатковій постанові питання розподілу судових витрат, апеляційний суд виходив із того, що апеляційну скаргу позивача за зустрічним позовом задоволено на 97,4 %, тому на його користь з відповідача за первісним позовом необхідно стягнути 20 293,29 грн судового збору.

При цьому апеляційний суд навів обґрунтований розрахунок при вирішенні питання розподілу судових витрат, враховуючи вартість майна, яке є предметом спору.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , що апеляційний суд постановив додаткове рішення без фактичної наявності у суді справи № 161/18238/15-ц, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами цієї справи, у томі 4 якої наявна заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, а також інші матеріали за результатом розгляду цієї заяви, зокрема і додаткова постанова Волинського апеляційного суду від 22 жовтня 2018 року.

Разом з тим, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року, яке також оскаржується ОСОБА_2 було змінене в частині вирішення судових витрат рішенням Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року було оскаржене до суду касаційної інстанцій лише ОСОБА_1 у частині вирішення його позовних вимог, а ОСОБА_2 додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року та ухвалене за результатом його перегляду вищевказане рішення апеляційного суду, зокрема у частині розподілу судових витрат, не оскаржувала.

За результатом касаційного розгляду прийнято постанову Верховного Суду від 25 квітня 2018 року, якою рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вказане свідчить про скасування рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року лише у частині вирішення первісних позовних вимог. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року в незміненій частині, рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог та вирішення судових витрат не скасовані та набрали законної сили.

З наведеного слідує, що додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року в силу вимог процесуального закону не може бути предметом касаційного перегляду.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» від 23 жовтня 1996 року; «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року).

Згідно зі статтею 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року прийнята до провадження суду касаційної інстанції, однак в силу вимог ЦПК України вказане судове рішення перегляду в касаційному порядку не підлягає, то касаційне провадження у справі в цій частині належить закрити.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, за вирішення первісної позовної вимоги про визнання права власності на 78/100 частин квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 необхідно стягнути 725,20 грн (183,22 грн + 225,30 грн + 316,68 грн) судового збору (за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 78/100 частин квартири АДРЕСА_2 , тому рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції у цій частині необхідно скасувати, прийняти нову постанову про задоволення вказаних вимог частково, а саме: визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину зазначеного майна, в задоволенні решти вказаних позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року необхідно закрити.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення у решті вирішення первісних позовних вимог ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення в цій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 141, 396, 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 78/100 частин квартири АДРЕСА_2 , прийняти в цій частині нову постанову про задоволення вказаних вимог частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 78/100 частин квартири АДРЕСА_2 відмовити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року у нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року в частині решти вирішених первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишити без змін.

Додаткову постанову Апеляційного суду Волинської області

від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року закрити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 725,20 грн судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська