Справа № 344/5304/18
Провадження № 22-ц/4808/711/19
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 Олександром ОСОБА_4 , на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Домбровської Г.В. 15 березня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

24 квітня 2018 року ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків.

В обґрунтування позову зазначив, що він є автомобільним перевізником та здійснює діяльність з міжнародного перевезення пасажирів автобусами, в тому числі і на міжнародному автобусному маршруті «Кам`янець-Подільський (Україна) Щецин (Республіка Польща).

07.03.2016 року між ним та відповідачем був укладений договір перевезення пасажирів, що підтверджується квитком, згідно якого відповідач сплатив встановлену плату за проїзд до ОСОБА_5 .

08.03.2016 року при здійсненні прикордонного контролю в пункті перетину кордону в Корчові ОСОБА_6 Ю ОСОБА_7 Д. було відмовлено у в`їзді до Республіки Польща у зв`язку з відсутністю чинної візи, оскільки дія візи №007863190 в закордонному паспорті Якубіва Ю.Д. розпочинається тільки 10.03.2016 року. У зв`язку з наведеним, 25.04.2016 року Комендантом ОСОБА_8 Варти в Корчові винесено рішення про накладення адміністративного покарання на перевізника, згідно якого на нього накладено штраф в розмір 3000 євро. В серпні 2017 року та січні 2018 року він сплатив штраф у розмірі 13 158,00 злотих та відсотки у розмірі 1 080,50 злотих, що в еквіваленті становить 110 387,75 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 зобов`язаний був мати належним чином оформлені документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, і внаслідок невиконання вказаного обов`язку на нього, як перевізника, накладено штраф, що в свою чергу завдало йому збитків, ФОП ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача завдані збитки в розмірі 110 387,75 грн., судовий збір в розмірі 1104,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5600 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність правових підстав для стягнення з відповідача коштів в сумі 110 387,75 грн., які позивачем сплачено в якості штрафу до бюджету Республіки Польща, оскільки вказану суму штрафу було сплачено ОСОБА_1 внаслідок власної недбалості (невиконання вимог закону щодо перевірки наявності в пасажира дозвільних документів на в`їзд) в адміністративних правовідносинах між ОСОБА_1 та органом влади Польщі, а не внаслідок порушення ОСОБА_2 зобов`язань, які виникли з договору перевезення.

У апеляційній скарзі представник ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_9 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що Шенгенський кодекс про кордони та законодавство України, зокрема Закон України «Про автомобільний транспорт» та Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.1997 року №176, розмежовують документи для подорожей, а саме: паспорт для виїзду за кордон та віза (візові документи), як умови для в`їзду громадян третіх держав в країни Шенген. Обов`язком перевізника є перевірка паспорта для виїзду за кордон, а мати візові документи є обов`язком пасажира. Відповідач ОСОБА_2 . проігнорував дану обставину, чим порушив умови договору перевезення та вимоги вищевказаного законодавства, що призвело до накладення штрафу на перевізника ОСОБА_1

Апелянт вказує, що жодною нормою міжнародного права чи законодавства України не передбачено обов`язок українського перевізника перевіряти у пасажирів строк дії візи у їх паспортах, чи вчиняти будь-які інші дії, пов`язані з візою, а тому висновок суду першої інстанції про те, що чинне законодавство України покладає на перевізника обов`язок щодо здійснення перевірки наявності у пасажирів візи, тим більше строку дії візи, є таким, що суперечить нормам міжнародного права та нормам матеріального права України.

Також апелянт зазначає, що чинне законодавство України не надає перевізнику права в односторонньому порядку розривати договір перевезення пасажирів автобусами та не визначає процедуру «висадки пасажира з автобуса» при наявності у пасажира паспорта для виїзду за кордон та квитка.

Квиток є проїзним документом, що підтверджує укладення між пасажиром та перевізником договору перевезення пасажирів. Придбавши квиток, пасажир тим самим погоджується із умовами перевезення пасажирів та відповідальністю сторін щодо цих перевезень.

Оскільки чинним законодавством України передбачено обов`язок пасажира мати належним чином оформлені документи, необхідні для виїзду за кордон, а також правові наслідки порушення зобов`язання (договору перевезення) пасажиром відшкодування кредиторові (перевізнику) завданих збитків, то суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник ФОП ОСОБА_1 . апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник Якубіва ОСОБА_10 апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, про що 08.05.2001 року йому видано свідоцтво про державну реєстрацію, а 08.03.2011 року Міністерством транспорту та зв`язку України ОСОБА_1 видана ліцензія на вид господарської діяльності - надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом, серед дозволених видів робіт в тому числі і міжнародні перевезення пасажирів автобусами.(а.с.4,5)

Встановлено, що 07 березня 2016 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_2 укладено договір перевезення пасажирів (автобусний квиток від 07.03.2016 року, викуплений на прізвище Якубів, № документу ЕТ090533, до Катовіце, рейс Кам`янець-Подільський Щецин, перевізник Опирук, час виїзду 07.03.2016 року, год. 18:31) (а.с.10 зв.).

08 березня 2016 року при здійсненні прикордонного контролю на пункті перетину кордону в м. Корчові, на напрямку в`їзду до Республіки Польща, ОСОБА_11 в Корчові ОСОБА_12 Д ОСОБА_7 було відмовлено у в`їзді до Республіки Польща у зв`язку з відсутністю чинної візи, оскільки дія візи №007863190 в закордонному паспорті Якубіва Ю.Д. розпочинається тільки 10.03.2016 року.

Зазначені обставини визнані сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Також встановлено, що рішенням Коменданта Відділення Прикордонної Варти в Корчові від 25 квітня 2016 року про накладення адміністративного покарання на перевізника у зв`язку з невиконанням перевізником ОСОБА_1 покладеного на нього обов`язку контролю, визначеного ст. 459 закону від 12 грудня 2013 року про іноземців, на ОСОБА_1 було накладено адміністративне покарання (штраф) у розмірі 3000 євро (а.с. 6-14).

Згідно листа Бещадського відділення Прикордонної Варти №BI-WF/3254/18 від 16.03.2018 року вищевказаний штраф сплачений повністю, оплати здійснені 07.08.2017 року та 29.01.2018 року (а.с.18, 18 зв.).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що вищевказані кошти в еквівалентній до національної валюти сумі 110 387,75 грн., які були сплачені ним в якості штрафу внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності органом влади Республіки Польща, є збитками у зобов`язальних правовідносинах, які виникли між ним та відповідачем на підставі укладеного між ними договору перевезення, а тому підлягають відшкодуванню з відповідача.

Згідно зі ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 910 ЦК України за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу також за його провезення.

Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Права та обов`язки сторін договору перевезення пасажирів визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» (далі Закон) та Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.1997 року №176 (далі Правила).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 30, ч. 1 ст. 56 1 Закону під час здійснення пасажирського міжнародного автомобільного перевезення автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник, крім обов`язків, визначених статтею 40 цього Закону, зобов`язані перед початком такого перевезення перевірити наявність у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та відмовити у перевезенні пасажирам, які на їх вимогу не пред`явили необхідні документи.

Аналогічні положення щодо обов`язку перевізника перевірити наявність у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, містяться в підпункті 15 пункту 145 та пункті 155 1 Правил.

Обов`язок пасажира під час міжнародного автомобільного перевезення мати належним чином оформлені документи, необхідні для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред`явити їх автомобільному перевізнику, автомобільному самозайнятому перевізнику на їх вимогу, закріплений статтею 40 Закону та підпунктами 5, 6 пункту 158 Правил.

Частиною 7 ст. 60 Закону встановлено, що за невиконання обов`язку перевірити перед початком пасажирського міжнародного автомобільного перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник несуть відповідальність, передбачену законом.

З аналізу наведених норм вбачається, що обов`язком перевізника під час здійснення пасажирського міжнародного автомобільного перевезення є перевірка перед початком такого перевезення наявності у пасажира документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, а обов`язком пасажира мати такі документи, оформлені належним чином, та пред`являти їх на вимогу перевізника. При цьому, відповідальність за невиконання обов`язку перевірки вказаних документів покладається на перевізника.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в розмірі 110 387,75 грн.

Доводи апелянта про те, що обов`язком перевізника є перевірка паспорта для виїзду за кордон, а мати візові документи є обов`язком пасажира, а також про те, що жодною нормою міжнародного права чи законодавства України не передбачено обов`язок українського перевізника перевіряти у пасажирів строк дії візи у їх паспортах, чи вчиняти будь-які інші дії, пов`язані з візою, спростовуються положеннями ч. 2 ст. 30, ч. 1 ст. 56 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» та пп. 15 п. 145, п. 155 1 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.1997 року №176, за змістом яких перевізник зобов`язаний перед початком пасажирського міжнародного автомобільного перевезення перевірити наявність у пасажирів документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування.

Одним з таких документів на момент перетину державного кордону відповідачем в березні 2016 року була віза, а тому, перевіряючи паспорт для виїзду за кордон, перевізник зобов`язаний був перевірити і наявність в ньому візи та строк її дії.

Безпідставними є і доводи апелянта про те, що чинне законодавство України не надає перевізнику права в односторонньому порядку розривати договір перевезення пасажирів автобусами, оскільки вищевказаними положеннями Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.1997 року №176, встановлено обов`язок перевізників відмовити у перевезенні пасажирам, які на їх вимогу не пред`явили необхідні документи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_9 , слід залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2019 року без змін.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року