Єдиний унікальний номер судової справи 476/118/18
Номер провадження 22-ц/812/754/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 15 лютого 2019 року, під головуванням судді Старжинської О.Є., в приміщені цього ж суду о 15 год. 55 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наприкінці серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в усній формі була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу насіння соняшника врожаю 2017 року за ціною 8 050 грн. за 1 тону.

01 вересня 2017 року на виконання зазначеної домовленості позивачем з поля, розташованого в межах села Бузьке Вознесенського району Миколаївської області, передано відповідачу насіння соняшника у кількості 17.160 тон на загальну суму 116 000 грн., що підтверджується накладною №101 від 01 вересня 2017 року. Повний розрахунок за придбаний товар, згідно домовленості між сторонами, відповідач мав провести через 10 днів після його отримання.

05 жовтня 2017 року ОСОБА_2 провів частковий розрахунок за придбане насіння соняшника у розмірі 25 000 грн. Решту заборгованості у розмірі 91 000 грн. відповідач не сплатив.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 91 000 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу від 01 вересня 2017 року, 2 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 910 грн. сплаченого судового збору.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надав до міськрайонного суду відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що надана до суду копія накладної не є підтвердженням укладення між сторонами договору купівлі-продажу, оскільки в ній відсутні відомості щодо покупця товару та вона не підписана відповідачем. Крім того, у графі загальна сума з ПДВ зазначено зовсім іншу вартість товару ніж та, яку зазначає позивач у своїй позовній заяві.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 15 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 91 000 грн. та судові витрати в загальній сумі 2 910 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення міськрайонного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зокрема, дво або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому такий договір має чітко виражену мету, зміст якої полягає у відчуженні майна (товару) від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не можу суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.2 ст.95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Крім того ч.6 ст.81 ЦПК України, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи убачається, що позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2017 року позивач ОСОБА_1 , як фізична особа, передав відповідачу ОСОБА_2 товар на загальну суму 116 000 грн., що підтверджується накладною від 01 вересня 2017 року.

Як доказ наведеного та позовних вимог, до суду надано копію накладної за №101 від 01 вересня 2017 року, яка містить відомості ким відпущено товар - Шевкоплясом Ю.М., назву товару - насіння, кількість товару - 17 тон 160 кг, загальну суму з ПДВ - 8 050 грн. Також зазначена накладна місить відмітку про видачу 05 жовтня 2017 року 25 000 грн. (а.с.14).

Постановою слідчого Вознесенського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 15 грудня 2017 року закрито кримінальне провадження відкрите за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.13).

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Втім, в порушення вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, оригінал документу, з якого б вбачалося, що відповідач отримав від позивача насіння соняшнику у розмірі та за ціною зазначеною в позовній заяві позивач суду не надав, а долучив до позовної заяви лише не засвідчену ксерокопію накладної, яку не можна визнати належним і допустимим доказом на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує.

Досліджуючи наданий документ, міськрайонний суд помилково вважав, що це є належним доказом у справі.

Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором, позивач повинен підтвердити своє право вимагати ці кошти від відповідача. Для цього, з метою правильного застосування вимог закону, необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором купівлі-продажу, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов.

Разом з тим, будь-яких даних на підтвердження того, що саме відповідач ОСОБА_2 прийняв або зобов`язався прийняти (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, матеріали даної цивільної справи не містять. Не встановлено таких даних і в матеріалах кримінального провадження №0002333.

До того ж, при вирішенні справи, колегія суддів враховує також пояснення позивача, з яких слідує, що кошти за відпущений ним товар в розмірі 25 000 грн. йому були виплачені бухгалтерію підприємства, яке розташоване по АДРЕСА_1 , а не особисто відповідачем у справі.

Твердження позивача про те, що зазначена ксерокопія накладної є належним та допустимим доказом у справі не ґрунтуються на законі, оскільки вона не містить ані відомостей щодо одержувача товару чи його посередника, ані підписів продавця та покупця товару, ані даних щодо загальної вартості (ціни) товару. Тобто, відсутні відомості про сторін договору та відомості щодо істотних умов договору купівлі-продажу, якими в даному випадку є умови про предмет і ціну.

Отже виходячи з вищенаведеного, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про задоволення позовних вимог, що призвело до неправильного вирішення справи, тому допущену ним помилку слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.

Разом з тим, щодо доводів апеляційної скарги про те, що спір виник між юридичними особами та вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то колегія з ними не погоджується, оскільки та обставина, що позивач є головою ФГ «ЕОС» не свідчить, що ОСОБА_1 втрачає свого статусу фізичної особи. При цьому, зі змісту позовної заяви убачається, що позов пред`явлено ОСОБА_1 , як фізичною особою (який за процесуальним законом самостійно визначає процесуальне положення осіб, що беруть участь у справі), до фізичної особи ОСОБА_2

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення, на підставі положень ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 22 травня 2019 року