Єдиний унікальний номер 448/1638/18
Провадження № 2/448/148/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
15.04.2019 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кічака Ю.В.,
при секретарі судового засідання Шегинській Л.М.
з участю позивача ОСОБА_1 .М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації,
Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності і знаходиться по АДРЕСА_1 , 28 в с.Буців Мостиського району Львівської області, значиться формально зареєстрованим її брат ОСОБА_3 , відповідач по справі.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 фактично не проживає у спірному будинковолодінні з 1992р., що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та довідкою із Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області від 28.05.2015р.
Стверджує, що відповідач ОСОБА_3 самостійно виселився з належного їй житлового будинку, особистих речей там не зберігає, такий жодних витрат по утриманню будинку не несе, однак на її вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою не реагує.
З огляду на наведене просить суд визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.
Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Як вбачається із матеріалів справи судові повістки відповідачу надсилались рекомендованими листами з повідомленням за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а також за адресою, що була зазначена позивачем як адреса його (відповідача) фактичного місця проживання, однак такі повертались з відміткою «повернуті за закінченням встановленого строку зберігання». Відомості про будь-яку іншу адресу місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Крім того, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_3 , показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 09.12.2003р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2222349 від 09.12.2003р.
Відповідач ОСОБА_3 значиться зареєстрованим в житловому будинку АДРЕСА_1 з 21.08.1998року і по даний час. Зазначені обставини підтверджується довідкою Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області від 24.09.2018р. №1032 про фактичну кількість зареєстрованих та проживаючих осіб у вищевказаному житловому будинку.
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 від 24.09.2018р. за №1031, який складений комісією в складі депутатів Шегинівської сільської ради Буцик ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у присутності секретаря Павуцьо О.В., встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з лютого місяця 1992 року, після одруження, не проживає за зареєстрованою адресою, а саме у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Зазначені обставини були підтверджені в судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 П
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.
У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 без поважних причин понад один рік (близько двадцяти семи років) не проживає у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а значиться там лише формально зареєстрованим, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст.405 ЦК України.
Щодо позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Так, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Тобто питання зняття особи з реєстрації місця проживання є компетенцією органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Наявність же остаточного рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.
Таким чином, набрання законної сили цим рішенням суду про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 буде правовою підставою для зняття його компетентними органами з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
З огляду на наведене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття відповідача ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання.
На підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути в користь позивача сплачений нею судовий збір.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 133, 141-142, 258, 259, 264, 265, 268, 280-284 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, відповідно до вимог ст.284 ЦПК України.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим кодексом, до Львівського апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку, встановленому цим кодексом, до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , уродженка, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
Суддя Ю.В.Кічак
Рішення набрало законної сили «___» ______________ 20 р.

Суддя Ю.В.Кічак