провадження № 2/752/373/19
УХВАЛА

27.05.2019 року Голосцївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П

з участю секретаря судового засдіання Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсними умов кредитного договору в частині, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, в якому просив суд визнати недійсними умови кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року, укладений між ним та відповідачем в частині сплати щомісячної комісії в розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування (видача готівкових коштів по кредиту, обробка, перерахунок грошової готівки банком при погашенні позичальником заборгованості по кредиту, відсотках, інших платежів за договором, оформлення і обробку документів при безготівковому перерахунку кредитних коштів).

В обгрунтування позову зазначено, що між ним та відповідачем 22.07.2005 року був укладений кредитний договір № KIVPGK01550411, за умовами якого банк зобов`язувався надати йому кредит у розмірі 125 000 доларів США на термін до 22 липня 2020 року, а він зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Також в забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року між його дружиною ОСОБА_2 та відповідачем був укладений договір іпотеки від 02 липня 2005 року, відповідно до умов якого банку передано в іпотеки нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що вищевказаний кредитний договір укладено з порушенням законодавства, оскільки, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб`єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Сплата відсотків за користування кредитними коштами у валюті, на думку позивача, є неправомірною. Оскільки надання банківської послуги - валютного кредиту - здійснювалася резидентом - резиденту на території України, то для оплати послуги мала використовуватися валюта України, як єдиний законний платіжний засіб. Також позивач зазначає, що пункт 1.1 кредитного договору № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року передбачає сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісячно. На його думку, така умова порушує засади справедливості, добросовісності та розумності, оскільки визначення комісії за розрахунково-касове обслуговування встановлено в процентах від суми виданого кредиту, а не від розміру фактично наданої послуги і встановлено періодичність сплати комісії, щомісячно. Незалежно від здійснення платежів позичальником, тобто незалежно чи надавалась така послуга банком, що взагалі свідчить про те, що під виглядом комісії договір передбачає зовсім інший вид платежів. Також оплата комісії передбачена в іноземній валюті, що протирічить законодавству. З огляду на викладене, позивач вважає, що кредитний договір укладений з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, тобто його зміст протирічить ст. 3 ЦК України, та п. 3. ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині встановлення розміру, періодичності та умов сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування в іноземній валюті, а тому наявні підстави для визнання цієї умови кредитного договору недійсною, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Подав суду письмовий відзив на позов, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, зокрема, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Одночасно, у відзиві зазначено про те, що в провадженні суду вже перебував в рамках іншої цивільної справи зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, та судом вже досліджувались викладені позивачем в даному позові обставини, та в задоволенні його зустрічних позовних вимог було відмовлено.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що провадження у справі слід закрити за наступних підстав.

Судом встановлено, що між відповідачем та позивачем 22 липня 2005 року було укладено кредитний договір № KIVPGK01550411, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 125 000 доларів США на термін до 22 липня 2020 року, та відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. (а.с. 19-26).

30.09.2016 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання умов договору кредиту № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року недійсними (а.с.12-16).

Між тим, під час дослідження матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06.07.2016 року у справі № 752/2236/15-ц, позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 був задоволений. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 79 256,16 доларів США заборгованості за кредитом, 7 602,64 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 2 025 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 1 376,24 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов"язань за договором та 3 654 грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.11.2016 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.07.2016 року було залишено без змін (а.с.121-128), а постановою Верховного Суду від 30.01.2018 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.07.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17.11.2016 року, було залишено без змін (а.с.129-139).

Із вказаних рішень вбачається, що судами у справі № 752/2236/15-ц детально розглянуті, зокрема, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним та встановлено наступне.

Так, в силу вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 2 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Згідно із ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст.19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання).

Національним банком України на виконання положень ст.11 цього Декрету, ст.44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483(зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року № 1429/10028).

Згідно з п.1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз`яснень, які викладені в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією Українита законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055).

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Крім того, судами встановлено, що кредитний договір № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року позичальником було підписано без будь-яких зауважень та застережень. Позичальник не був позбавлений можливості відмовитися від укладення кредитного договору у випадку, якщо його не влаштовували його умови.

Доводи сторони зустрічного позивача у справі № 752/2236/15-ц про те, що договір є недійсним, оскільки, він зокрема не узгоджується із Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України не містять випадку сплати комісії банку-резиденту клієнтом-резидентом у іноземній валюті, - були вже судами розглянуті та надана відповідна правова оцінка, відповідно до якої, зазначені Правила, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року № 200 не розповсюджують свою дію на кредитний договір № KIVPGK01550411, який був укладений 22.07.2005 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1

Крім того, судами вже було констатовано, що чинним законодавством не було передбачено заборон щодо встановлення в кредитному договорі плати за надання супутніх фінансових послуг, пов`язаних з веденням кредиту, включення до кредитного договору п.1.1, яким передбачалася щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування врозмірі 0,18% від суми виданного кредиту, а тому цей пункт не суперечить діючому законодавству.

На підставі викладеного, судом було вирішено відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, оскільки, кредитний договір № KIVPGK01550411 від 22.07.2005 року укладено з додержанням вимог встановлених ЦК України, кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу, строк повернення грошових коштів та сторонами погоджено розмір неустойки за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

Проаналізувавши матеріали даного позову та тексти вказаних рішень, судом у даній справі встановлено, що після подачі 30.09.2016 року до суду цього позову про визнання недійсними умови кредитного договору в частині, позивачем ОСОБА_1 було подано зустрічний позов, зокрема, про визнання спірного кредитного договору недійсним, в рамках розгляду справи № 752/2236/15-ц, який судом було розглянуто, відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог та ухвалено судове рішення.

На думку суду, суб`єктний склад, предмет і підстави даних позовних вимог є повністю тотожними із зустрічним позовом, поданим в рамках розгляду справи № 752/2236/15-ц.

Слід окремо звернути увагу на те, що сторона відповідача у своєму відзиві на позов вказує на необґрунтованість позовних вимог в даному спорі, зокрема, і з підстав того, що наведені позивачем обставини та підстави вже були детально розглянуті в ході розгляду іншої справи, рішення по якій набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 п. 3 ст. 255 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішені по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови не можна вважати тотожними, що позбавляє суд права закрити провадження у справі.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Відповідно до Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що у справі № 752/2236/15-ц набрало законної сили рішення суду постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і даний позов, суд вважає, що провадження у даній справі підлягає закриттю, у зв`язку з вирішенням даного спору в іншому провадженні.

Керуючись ст.222; п.3, ч.1, ст.255 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсними умов кредитного договору в частині, - закрити.

Роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом 15 днів після її проголошення.

Суддя Н.П. Чередніченко