Провадження № 2/761/2929/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарях: Припутневич В.І., Шлапаковій А.О.,

за участі представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Сапегіна В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТоргСервісГруп», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ТоргСервісГруп» ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

08 листопада 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 195,83 грн. за один робочий день, починаючи з 07.06.2018 року до моменту прийняття рішення у справі та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 01.06.2016 року працювала у відповідача на посаді прибиральниці. Позивач написала заяву про звільнення та 01.06.2018 року направила поштою до відповідача. Заява отримана відповідачем 07.06.2018 року. Згідно наказу №42 позивача було звільнено за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) 06.06.2018 року, тобто в день, коли ще не було згоди на звільнення.

Як зазначає позивач в позовній заяві, трудової книжки до моменту звернення до суду з цим позовом вручено їй не було, хоча в заяві про звільнення вона надала згоду на відправлення трудової книжки поштою, а тому на підставі положень статті 235 КЗпП України просить стягнути з відповідача середній заробіток.

Позивач також зазначає, що їй спричинена моральна шкода, яка полягає в тому що вона є людиною похилого віку, інвалідом І групи, а тому порушення її трудових прав значно сильніше відобразилось на її моральному стані. Постійна переписка з відповідачем з вимогами відновити її права, погрози звільнення і незаконне притримання трудової книжки спричинили певні моральні страждання - погіршення стану здоров`я, безсоння, страх неможливості подальшого працевлаштування без трудової книжки, а тому позивач оцінила моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

15 січня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі що, позивач дійсно працювала у відповідача та згодом перестала виходити на роботу. Директор товариства мав намір звільнити її за прогули, проте так як позивач повідомила директора що не може працювати за станом здоров`я, він погодився на пропозицію позивача про звільнення за угодою сторін. За розпорядженням директора, бухгалтерією Товариства було проведено нарахування всіх сум при звільненні. Позивач мала намір з`явитись на місце роботи 25.05.2018 року, проте не з`явилась та з нею був відсутній зв`язок. Тому їй було направлено через засоби поштового зв`язку лист з проханням пояснити причини невиходу на роботу. Вказаний лист позивач отримала 01.06.2018 року. Проте позивач не з`явилась на місце роботи, а направила заяву про звільнення. Відповідач погодився із вказаною заявою та в день надходження заяви був виданий наказ про звільнення. Разом із звільненням було проведено повний розрахунок при звільненні та перераховані всі належні при звільненні суми. Так як кінцевий розрахунок при звільненні було проведено лише 22.06.2018 року, тому було нараховано середній заробіток відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України за весь час затримки по 22.06.2018 року - день перерахування коштів на зарплатну картку.

Як зазначає представник відповідача, того ж дня, тобто 22.06.2018 року рекомендованим листом з повідомленням про вручення Позивачу на її прохання була надіслана трудова книжка, яка була отримана нею особисто 25.06.2018 року.

Представник зазначає, що роботодавець виконав свій обов`язок та направив трудову книжку працівнику поштою за її згодою, а тому передбачені ч.5 статті 235 КЗпП України правові підстави для нарахування середнього заробітку відсутні.

Також відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди так як позивач на надала жодних доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди.

Водночас представник відповідача заявив про застосування наслідків спливу позовної давності так як трудова книжка позивачем була отримана особисто 25.06.2018 року, коли вона і могла дізнатись про порушення власних прав, а до суду з позовом звернулась 08.11.2018 року.

Відповідь на відзив представник позивача не подавав.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити.

Позивачка в судовому засіданні, яке відбулось 26 березня 2019 року підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог так як відповідачем виконано обов`язок та позивачу направлено трудову книжку.

Третя особа представника в судове засідання не направила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, пояснення на позов не направив.

А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність третьої особи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 47 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частина 5 статті 235 КЗпП України визначає, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 працювала у відповідача на посаді прибиральниці з 01.01.2016 року.

01.06.2018 року ОСОБА_2 . поштою направила заяву про звільнення з 06.06.2018 року за угодою сторін. Водночас в заяві позивач просила направити на її адресу трудову книжку.

Наказом №42 від 06.06.2017 року ОСОБА_2 звільнено з посади прибиральниці ТОВ «ТоргСервіс Груп» за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України з 06.06.2018 року.

Підставою для видачі наказу стала заява ОСОБА_2

Витяг з наказу про звільнення був направлений позивачу листом з описом вкладення 17.07.2018 року та 19.07.2018 року позивач отримала копію наказу, як вбачається з розписки на повідомленні про вручення.

Як було встановлено в судовому засіданні, при звільненні позивача здійснено розрахунок при звільненні.

Після звільнення, позивач неодноразово, а саме: 01.08.2018 року, 25.06.2018 року та 14.09.2018 року зверталась із заявами до відповідача в яких просила здійснити розрахунок при звільненні та надати довідки про отриманий дохід та заробітну плату. Проте як вбачається, позивач не зазначала, що вона не отримувала трудову книжку.

В кожному листі-відповіді відповідач запрошував позивача у зручний для неї час завітати до відповідача та підписати наказ про звільнення.

Проте як було встановлено в судовому засіданні, позивач так і не з`явилась до відповідача та не підписала наказ про звільнення.

Як вбачається з тексту заяви про звільнення, позивач просила витяг з наказу про звільнення і всі документи, а саме трудову книжку, вислати за адресою АДРЕСА_1

Згідно з положеннями п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

На підставі наказу №45 від 22.06.2018 року ОСОБА_3 , як зазначив представник відповідача, відправив трудову книжку позивачу. Крім того позивачу було нараховано середній заробіток до 22.06.2018 року у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки.

Представник позивача не заперечував, що дійсно було нараховано середній заробіток з дня звільнення по 22.06.2018 року.

Водночас представник позивача в судовому засіданні, як і в позовній заяві категорично заперечував отримання трудової книжки.

Проте вислухавши сторони, оцінивши наявні матеріали справи суд приходить до висновку що роботодавцем виконано власний обов`язок та направлену трудову книжку виходячи з наступного: позивач надаючи в судовому засіданні пояснення зазначала, що не пам`ятає що вона отримала листом про отримання якого вона розписалась на поштовому відділенні 25.06.2018 року, в той же час сам конверт вказаного відправлення вона зберегла як і всю іншу переписку з відповідачем. Оригінал конверту було надано до суду разом з клопотанням про призначення експертизи. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, всі листи, які адресувались позивачу були відправлені цінними листами, що підтверджується відповідними чеками про відправлення та повідомленнями про отримання. В червні 2018 року відповідач будь-яких документів - відповіді на заяви - не направляв позивачу. Позивач не зверталась до відповідача з проханням видати трудову книжку. А тому оцінюючі всі дії позивача та враховуючи, що між позивачем та ОСОБА_3 (колишній чоловік доньки позивача) є неприязні стосунки, суд вважає, що таким чином позивач бажає помститися за розлучення з її донькою.

В той же час суд не може взяти до уваги як доказ опис вкладення до листа з трековим №870 як належний доказ направлення саме трудової книжки, оскільки з квитанції про відправлення кореспонденції та рекомендованого повідомлення про вручення вбачається, що було направлено саме «рекомендований» лист, а згідно з Правилами поштових відправлень не передбачено, що рекомендовані відправлення можуть відправляти з описом вкладення.

Оскільки суд не встановив порушення з боку відповідача, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТоргСервісГруп», третя особа - директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ТоргСервісГруп» ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди- відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 27 травня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула