КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/990/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 359/2311/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Литвиненко Оленою Леонідівною , на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2018 року, постановлене у складі судді Яковлєвої Л.В.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

26 березня 2018 року ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.02.2011 року у розмірі 11516 грн. 97 коп. та судові витрати у розмірі 1762 грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 з метою отримання банківських послуг підписала заяву № б/н від 14 лютого 2011 року, згідно якої отримала кредит в розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк свої зобов`язання виконав та надав обумовлені договором кошти, в свою чергу позичальник умови договору не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 лютого 2011 року у розмірі 11516 грн. 97 коп., яка складається з: нарахованих відсотків за користування кредитом - 4956 грн. 14 коп., нарахованої пені - 6613 грн. 97 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 524 грн. 62 коп.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ КБ «Приватбанк» - Литвиненко О.Л. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на його незаконність, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вказувала, що суд першої інстанції неправильно витлумачив та застосував положення ч. 1 ст. 634 ЦК України. З копії анкети-заяви чітко вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом це засвідчив. Сама процедура укладення даного договору не передбачає підписання позичальниками стандартних Умов та правил надання банківських послуг, а факт ознайомлення з цими Умовами позичальників засвідчується відповідними записами та їх підписами в заяві. Укладення між банком та відповідачем виду договору, передбаченого ч. 2 ст. 1067 ЦК України, підтверджується змістом заяви, в якій зазначається, що відповідач своїм підписом приєднується і зобов`язується виконувати умови, викладені в Умовах і правилах надання банківських послуг, тарифах банку, що складають договір банківського обслуговування.

Із матеріалів справи вбачається, що анкета-заява від 14.02.2011 року має ознаки кредитного договору, містить відповідні умови, які підписали обидві сторони, при укладанні договору відповідач був ідентифікований. Згідно з випискою по картрахунку банк встановив кредитний ліміт та позичальник отримав картку. Відповідач після отримання картки та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Рух коштів по рахунку картки свідчить про користування кредитним лімітом та часткове погашення боргу. Підписання позичальником зазначеної анкети-заяви від 14.02.2011 року, активація нею картки, користування картковим рахунком та часткове погашення заборгованості свідчать про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Вказував, що відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, не доведено, що підпис не належить відповідачу, розрахунок заборгованості не спростував, не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв, таким чином судом помилково відмовлено в позовних вимогах. У виписці по рахунку відповідач проінформований про розмір відсоткової ставки та не виявляв жодної незгоди із розміром відсоткової ставки та сумою наданого кредиту.

В судовому засіданні представник позивача Штронда А.М. підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за її відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 2011 року відповідачем ОСОБА_2 було підписано анкету-заяву б/н між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» і вона отримала кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

У вказаній анкеті-заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифи, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до наданого представником позивача розрахунку, позивач посилається на те, що у відповідача ОСОБА_2 виникла заборгованість, яка складається з : нарахованих відсотків за користування кредитом - 4956 грн. 14 коп., нарахованої пені - 6613 грн. 97 коп., штрафу ( фіксованої частини) - 500 грн., штрафу ( процентної складової) - 524 грн. 62 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів наявності між сторонами договірних відносин щодо нарахування відсотків за користування кредитом, комісії за користування кредитом, пені та штрафу.

Крім того, позивачем не надано доказів, що саме надані ним до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не доведено, що між сторонами було досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії, штрафу, і при цьому в розрахунку заборгованості не зазначено розміру заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується та вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам та нормам матеріального права.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, що додана представником до позовної заяви, вказана анкета-заява підписана ОСОБА_2 14 лютого 2011 року та вказано про бажання отримати платіжну картку «Кредитка Універсальна», зі встановленням кредитного ліміту 5000 грн. ( а.с. 7).

При цьому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем того, що саме надані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, оскільки жодних даних, які б давали змогу ідентифікувати зазначену редакцію Умов відповідно до дати, станом на яку вони діяли, у наданому представником позивача Витягу не міститься ( а.с. 9-23).

Проте колегією суддів з редакцій Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms достовірно встановлено, що «Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку» в редакції, що була надана представником позивача до даної позовної заяви на підтвердження позовних вимог, були чинними лише з 01 грудня 2015 року.

Отже, матеріали справи не містять Умов, що діяли станом на дату підписання відповідачем анкети-заяви від 14 лютого 2011 року. Посилання позивача в позовній заяві на Умови в редакції від 01 грудня 2015 року колегія суддів вважає безпідставним.

Крім того, матеріали справи не містять доказів тих обставин, що відповідач ОСОБА_2 була ознайомлена під розписку з умовами кредитування - Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» при укладенні кредитного договору, оскільки представником позивача надано до справи Витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що були встановлені у період 2013-2015 років, а не на момент укладення кредитного договору.

За викладених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів щодо розміру відсотків ( процентної ставки) за користування кредитом, щодо якого сторони дійшли згоди, розміру пені, комісії та штрафу, як і інших умов договору, зокрема, що порядку нарахування заборгованості.

Наданий позивачем до матеріалів справи розрахунок заборгованості у двох частинах складено за два періоди : з 27 грудня 2014 року по 31 серпня 2015 року, та з 01 вересня 2015 року по 18 березня 2018 року ( а.с. 5-6). У першому періоді з 27 грудня 2014 року процентна ставка зазначена 34,8%, а з 01 квітня 2015 року - 43,2%. Таким чином, жодних належних доказів розміру процентної ставки, що був установлений станом на момент укладення кредитного договору, матеріали справи не містять. У другому періоді з 01 вересня 2015 року по 18 березня 2018 року зазначено процентну ставку 3,6 % ( на місяць), тобто 43,2% річних. З викладеного слідує, що банком було збільшено розмір процентної ставки в зазначений період, проте матеріали справи не містять доказів ні надання письмової згоди відповідачем на збільшення процентної ставки, ні повідомлення позивачем відповідача про збільшення процентної ставки.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина четверта статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, чинній станом на 01 квітня 2015 року).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України в редакції, що діяла на день укладення договору 14.02.2011 року, встановлений банком розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній станом на 01 квітня 2015 року, коли була змінена процентна ставка) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, якщо сторони кредитного договору досягли домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З урахуванням змісту наведених норм, умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки за кредитом та процедура підвищення її розміру мають визначатися між сторонами кредитного договору у письмовій формі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач у виписці по рахунку була проінформована про розмір відсоткової ставки та не виявляла жодної незгоди із розміром відсоткової ставки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі доводи ґрунтуються на інформації, що наявна у банківській виписці по картковому рахунку ОСОБА_2 станом на 15.07.2018 року, яка додана представником позивача до апеляційної скарги.

Також до апеляційної скарги додано копію підписаної відповідачем ОСОБА_2 довідки про умови кредитування від 14 лютого 2011 року, відповідно до яких процентна ставка за користування кредитом станом на момент укладення договору становила 2,5% в місяць, тобто 30% річних. Проте вказана процентна ставка взагалі позивачем у розрахунку не використовувалась.

Відповідно до ч. 7 с. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що подавши позовну заяву, представник позивача також звернувся з клопотанням про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Вказує на те, що всі необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» відсутні, тому просить розглянути справу за відсутності представника позивача ( а.с. 31-32).

Разом з тим, ухвалою про відкриття провадження у справі від 13 квітня 2018 року суд постановив, що справу слід розглядати в судовому засіданні з викликом сторін, а також визнав обов`язковою явку в судове засідання представника позивача та вказав на необхідність подати до суду інші докази, які не були подані разом з позовною заявою. Однак ні в судове засідання 16 травня 2018 року , ні 27 червня 2018 року представник позивача для надання особистих пояснень не з`явився, додаткових доказів не подав, у зв`язку з чим судом першої інстанції було ухвалено рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак, додаючи до апеляційної скарги банківську виписку та довідку про умови кредитування від 14.02.2011 року, підписану відповідачем, представник позивача не просить залучити ці докази до матеріалів справи, не зазначає причин, з яких зазначені докази не були подані суду першої інстанції, та не надає доказів неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції.

Таким чином, враховуючи, що суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК ( ч. 5 ст. 12 ЦПК України), призначивши справу до розгляду в судове засідання для надання представником позивача відповідних пояснень та додаткових доказів, проте позивачем жодних клопотань та доказів до суду першої інстанції подано не було, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості прийняти до уваги як належні та допустимі докази вищевказану банківську виписку та довідку про умови кредитування.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за процентами, пеню та штраф. Позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом заявлено не було, і як правильно зазначив суд першої інстанції, у наданому позивачем розрахунку заборгованості не зазначено розмір заборгованості по кредиту ( тілу кредиту), на яку нараховувались відсотки.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за період з 27 грудня 2014 року по 31 серпня 2018 року, заборгованість за кредитом станом на 31 серпня 2018 року становила 3582 грн. 28 коп. В наступному розрахунку за період з 01 вересня 2015 року по 18 березня 2018 року взагалі не міститься графи, де було б зазначено суму заборгованості по кредиту ( тілу кредиту). Судом апеляційної інстанції з наданих розрахунків встановлено наступне.

Заборгованість відповідача по кредиту станом на 31 серпня 2018 року становила 3582 грн. 28 коп., за період з 01 вересня 2015 року по 18 березня 2018 року відповідачем було витрачено кредитних коштів на суму 2149 грн. 07 коп., тобто загальна сума наданого кредиту у вказаний період становила 5731 грн. 35 коп. Разом з тим, сума погашеної відповідачем заборгованості у період з 01.09.2015 року по 26.06.2017 року ( дата останнього платежу на суму 600 грн.) обчислена колегію суддів у розмірі 6934 грн. 47 коп.

Також з розрахунку заборгованості вбачається, що у графу «складова заборгованості за наданим кредитом» включені: заборгованість за кредитом (тіло кредиту), нараховані відсотки за наростаючим підсумком, штрафи і пеня.

Відповідно до вказаного розрахунку відсотки за ставкою 3,6% в місяць (43,2% річних) нараховані на загальну суму заборгованості, яка включає тіло кредиту, нараховані відсотки за наростаючим підсумком, штрафи і пеня. Таке нарахування суперечить як вимогам закону ( нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами - ст. 536 ЦК України, одержання процентів від суми позики - ст. 1048 ЦК України), так і п. 2.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, та пункт яких передбачає сплату відсотків за користування кредитом, а не нарахування відсотків на відсотки та пеню.

За викладених обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування кредитом - 4956 грн. 14 коп., пені - 6613 грн. 97 коп. та штрафу на загальну суму 1024 грн. 62 коп.

Крім того, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи, що вирішення позовних вимог про стягнення пені чи штрафу залежить від наявності підстав для задоволення вимог по основній сумі заборгованості (по кредиту та процентах), то у зв`язку з відсутністю позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та відсутності у розрахунку заборгованості суми простроченого кредиту, відсутності правових підстав для нарахування відсотків за визначеною у розрахунку ставкою, відсутності належних доказів встановленого розміру (ставки) пені і штрафу, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення пені та штрафу за таких обставин також відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги представника позивача стосуються питання укладення кредитного договору з ОСОБА_2 , проте такі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.