ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року

м.Суми

Справа №587/1789/18

Номер провадження 22-ц/816/2600/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 січня 2019 року у складі судді Степаненка О.А., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», мотивуючи вимоги тим, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», 27 червня 2018 року був звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, проте, при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку.

Уточнивши вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 68472 грн 78 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 21 вересня 2018 року у розмірі 21200 грн 47 коп та 10000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної невиплатою заробітної плати.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 18 січня 2019 року стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь ОСОБА_1 68472 грн 78 коп невиплаченої заробітної плати, 21200 грн 47 коп середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та 1000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» в дохід держави 768 грн 40 коп судового збору.

Рішення в частині стягнення заробітної плати допущено до негайного виконання в розмірі суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, зменшивши суму стягнення в цій частині з 68472 грн 78 коп до 64801 грн 78 коп (з послідуючим утриманням податку з доходу фізичних осіб та військового збору), та відмовити в частині стягнення з товариства на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн за недоведеністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що визначений судом до стягнення розмір заборгованості із заробітної плати позивача більший, ніж вказаний у довідці товариства №16-07/365 від 18 березня 2019 року - 64801 грн 78 коп, стягнення повинно проводитися виходячи із встановленого на підприємстві триденного робочого тижня.

Вважає безпідставним стягнення відшкодування моральної шкоди, заподіяної невиплатою заробітної плати, оскільки позивачем не будо доведено факт її заподіяння, крім того при звільненні йому була нарахована вихідна допомога, що повністю компенсує негативний аспект затримки виплати заробітної плати.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому на підставі ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2018 року: 1762 грн х 100 = 176200 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання». 27 червня 2018 року його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником умов колективного договору, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 6).

Згідно з наданою позивачем копією розрахункового листа за червень 2018 року, виданого йому роботодавцем, заборгованість підприємства із заробітної плати становить 68472 грн 78 коп (а.с. 8).

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що його середньоденний заробіток становив 359 грн 33 коп, період затримки розрахунку при звільненні - 59 днів (а.с. 33).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач у день звільнення позивача з роботи не провів з ним повний розрахунок, внаслідок чого виник борг з невиплаченої заробітної плати, а тому підлягає стягненню і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням встановленого на підприємстві триденного робочого тижня. Крім того, затримкою розрахунку при звільненні позивачу заподіяна моральна шкода, на відшкодування якої суд вважав за необхідне стягнути 1000 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що у день звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідач не провів виплату всіх сум, належних йому від підприємства, заборгованість із заробітної плати становить 68472 грн 78 коп, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 21200 грн 47 коп, тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі неналежних і недопустимих доказів, не заслуговують на увагу колегії суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, за змістом ст. 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Як убачається з матеріалів справи, 12 липня 2018 року Сумським районним судом Сумської області постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, якою витребувано з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» довідку про суму середньоденного заробітку позивача (а.с. 11). Вказана ухвала надіслана відповідачу для виконання (а.с. 12), проте довідку суду надано не було.

Не надана така інформація і в порядку виконання ухвали Сумського районного суду Сумської області від 21 вересня 2018 року про витребування доказів: довідки про заборгованість із заробітної плати ОСОБА_1 , про розмір його заробітної плати за останні два місяці перед звільненням та розрахунок середнього заробітку позивача (а.с. 30).

У заяві про перегляд заочного рішення від 12 жовтня 2018 року, яким вимоги позивача було задоволено, ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» просило скасувати заочне рішення, при цьому зазначалося, що наявність заборгованості перед позивачем може бути підтверджено довідкою товариства, яка буде надана суду у судове засідання, у зв`язку із наявними простоями товариства на день підписання цієї заяви (а.с. 43).

04 січня 2019 року Сумським районним судом Сумської області постановлена ухвала про витребування доказів від ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» (а.с 67), однак ніякі довідки чи інші докази, які б спростовували позовні вимоги та правильність розрахунків позивача надані не були.

ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», заперечуючи в апеляційній скарзі визначений до стягнення розмір заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 - 68472 грн 78 коп, доводить, що заборгованість становить 64801 грн 78 коп, в тому числі 26603 грн 24 коп нарахованої вихідної допомоги без вирахування ПДФО, та як доказ надає апеляційному суду довідку № 16-7/395 від 18 березня 2019 року (а.с. 83).

Статтею 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України визначено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 365 ЦПК України, суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції. Підготовчі дії, визначені пунктами 5, 6 частини першої цієї статті, вчиняються з дотриманням прав всіх учасників справи висловити свої міркування або заперечення щодо їх вчинення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 3 ст. 359 ЦПК України визначено, що в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи. Якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи (ст. 361 ЦПК України).

Враховуючи приведені норми процесуального права та те, що товариство було належним чином повідомлене про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, в ухвалі про відкриття провадження у справі відповідачу було роз`яснено право та встановлено строк для подачі відзиву на позов, однак товариство таким правом не скористалося, відзиву на позов та будь-яких доказів або повідомлень про неможливість їх подання суду першої інстанції не надало, ухвали про витребування доказів також відповідачем не виконані.

Подаючи довідку про розмір заборгованості із заробітної плати позивача до суду апеляційної інстанції, ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» не надало пояснень щодо неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції, не вказало про наявність об`єктивних причин, що унеможливили подання такого доказу у встановленому законом порядку та строки до місцевого суду. Тому вказаний доказ, на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, не приймається до уваги під час апеляційного перегляду справи.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди заподіяної невиплатою заробітної плати, у зв`язку з нарахуванням йому вихідної допомога при звільненні, що і є компенсацією моральної шкоди.

Так порядок та підстави виплати працівникові вихідної допомоги при звільненні визначено ст. 44 КЗпП України, і отримання такої виплати не позбавляє працівника права на відшкодування моральної шкоди у порядку ст. 237-1 КЗпП України.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом встановлено, що діями відповідача були порушені права позивача на отримання плати за свою працю, чим завдано йому моральної шкоди, оскільки фактично позбавив можливості задовольняти необхідні життєві потреби про що позивачем зазначено у позовній заяві.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд керувався положеннями трудового законодавства, з урахуванням характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, та інших обставин справи, що відповідає роз`ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4 та обґрунтовано, з урахуванням принципу розумності й справедливості, визначив розмір на її відшкодування в сумі 1000 грн.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, диспозитивності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 січня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді : О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко