ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4318/18 Номер провадження 22-ц/814/1160/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю.А. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Лобова О.А., Панченка О.О.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Павличенка Володимира Григоровича на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області 11 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та визначення часток майна, що знаходиться у спільній сумісній власності,

В С Т А Н О В И В :

14 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та визначення часток майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, посилаючись на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 17 листопада 2002 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу, 29 вересня 2003 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 . Оформлення договору купівлі-продажу квартири проведено на ім`я відповідача. Рішенням суду від 06 травня 2014 року шлюб між ними розірвано.

Знаходження квартири у спільній сумісній власності унеможливлює здійснення нею повного обсягу своїх прав щодо розпорядження майном незалежно від волі інших осіб.

Просила визначити частки у праві спільної власності, а саме, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області 11 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та визначення часток майна, що знаходиться у спільній сумісній власності задоволено.

Визначено частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить право власності по 1/2 частині даної квартири кожному.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Не погодившись з даним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Павличенко В.Г. Вважає, що рішення суду винесено з порушенням норм процесуального права, оскільки судом задоволено вимоги щодо визначення частки у праві спільної сумісної власності без визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, а також судом першої інстанції не застосовано строк позовної давності. Просив рішення суду скасувати, а у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що вважає рішення суду законним та обґрунтованим, та таким, що відповідає практиці Верховного Суду та Великої палати Верховного суду. Просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, надавши доручення на представництво своїх інтересів представникам.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги приходить до такого висновку.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та не забучувалося сторонами, що 17 листопада 2002 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 19 травня 2014 року, шлюб між стонами було розірвано.

Колегія суддів погоджується із висновку суду першої інстанції, що перебуваючи в шлюбі, сторони придбали трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 38,4 м.кв., загальною площею 60,6 м.кв. При купівлі квартири договір купівлі-продажу був оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_1

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2003 року зареєстровано вищевказану трикімнатну квартиру. Реєстрація права власності за договором проведена приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Ковальчук А.Г. 29 вересня 2003 року. Зареєстровано в реєстрі за №4352.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме, КпШС України.

Викладене підтверджується правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 травня 2018 року по справі №441/1224/15-ц.

За правилами ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 29 КпШС України).

На момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири діяли норми КпШС України, відповідно до ч. 1 ст. 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що виходячи з вищевикладеного, спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона придбана у шлюбі.

При цьому, в апеляційній скарзі не ставляться під сумнів вищенаведені висновки суду щодо спільної сумісної власності на спірну квартиру, а тому в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перевірки рішення у цій частині.

Відносно доводів представника відповідача про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, при розгляді даної справи, то ці доводи не підтверджуються матеріалами справи тому, що суд задовольнив позов відповідно до вимог заявлених у позовній заяві.

Посилання на те, що в позовній заяві не було вказано про визнання майна спільною сумісною власністю не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги тому, що вказаний факт підлягає встановленню при розгляді даної справи і не зазначення такої вимоги окремо у позовній заяві, за наявності обґрунтування у позовній заяві не може бути підставою для відмови у позові.

Вірним є посилання суду, що згідно зі ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

За правилами ч. 1 ст. 89 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Частиною 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

В абзаці 3 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Тобто, колегія суддів погоджується, із висновком суду першої інстанції, що строк позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, розпочинається від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Проте, колегія суддів не погоджується із оцінкою доказів судом першої інстанції щодо визначення початку строку позовної давності з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строку позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббігс та інші про Сполученого Королівсьва; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія» «Юкос проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався та «міг довідатися», що містяться в ст. 76 ЦК УРСР, (аналогічна норма в ст. 72 СК України) дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що таке випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна бути отримано раніше.

При визначенні початку строку позовної давності суд першої інстанції виходив із твердження позивача, що лише в листопаді 2018 року відповідач почав ігнорувати домовленості, які були між ними, що і стало причиною даного позову.

Однак, будь-яких доказів щодо наявності домовленостей, на які позивач посилалася нею не надано.

Разом з тим, згідно заперечень відповідача позивач після фактичного припинення шлюбних відносин в спірній квартирі не проживала.

Також, відповідач пояснив, що після того, як ОСОБА_4 стала проживавати за іншою адресою він змінив замки і більше її в спірну квартиру не допускав, оплату комунальних послуг за квартиру проводив він.

Той факт, що позивач стала проживати окремо у 2014 році також не заперечував представник позивача, пояснивши, що відповідач сам не проживає у спірній квартирі, а здає іншим особам. Щодо оплати комунальних послуг відповідачем не заперечує.

Відповідно до рішення Лубенського районного суду Полтавської області від 06 травня 2014 року (рішення набрало чинності 19 травня 2014 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, сімейні відносини між подружжям припинені вже близько двох років, сторони проживають окремо, спільного бюджету не мають, позивач категорично наполягла на розірванні шлюбу.

Відтак, маються всі підстави вважати, що про порушення свого права позивач могла дізнатися як до розірвання шлюбу так і на час його розірвання.

Отже, оцінюючи докази у справі у їх сукупності колегія суду приходить до висновку, що на час розірвання шлюбу позивач могла знати про порушення свого права, однак до суду звернулася лише 14 листопада 2018 року, тобто, з пропуском строку, що є підставою для відмови у позові.

За вказаних обставин рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області 11 лютого 2019 року слід скасувати та відмовити у задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Крім того, із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , згідно ст. 141 ЦПК України, слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору понесені відповідачем при подачі апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павличенка Володимира Григоровича - задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області 11 лютого 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та визначення часток майна, що знаходиться у спільній сумісній власності - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору, понесені при подачі апеляційної скарги, у розмірі 1 057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 20 травня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді О.А. Лобов

О.О. Панченко