ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2393/18

Головуючий у першій інстанції - Пантелієнко В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/527/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки і піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

місце ухвалення судового рішення - місто Ніжин,

час проголошення рішення суду першої інстанції - 13 год. 02 хв.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно їхньої спільної неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявлені вимоги мотивувала тим, що у 2011 році був розірваний шлюб між сторонами. Починаючи з 2008 року колишній чоловік систематично вчиняв сварки та насильство у сім`ї, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до поліції з відповідними заявами. Така ситуація негативно впливала на психічний та духовний розвиток дитини. Крім того, відповідач недостатнім чином опікується своїм сином, не займається його вихованням, навчанням, не цікавиться здоров`ям дитини, аліментів на її утримання не сплачує, існує значна заборгованість по сплаті аліментів, що свідчить про його байдуже ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Рішенням від 24 січня 2019 року Ніжинський міськрайонний суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позов.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції у своєму рішенні не навів чітких мотивів відхилення наданих позивачем доказів, пославшись лише на загальні роз`яснення постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року.

Позивач указує, що судом не надано належної оцінки, як доказам у справі, довідці Ніжинського відділу ДВС про суму заборгованості по сплаті аліментів та інформації зі школи, які беззаперечно підтверджують те, що батько дитини не піклувався ні про фізичний, ні про духовний розвиток дитини, не турбувався про її здоров`я, необхідність повноцінного харчування. Протилежні твердження про це відповідача жодними належними доказами не підтверджені.

Також зазначає, що при вирішенні спору не було враховано, що відносно відповідача неодноразово складалися протоколи про адміністративне правопорушення за вчинення домашнього насилля, проте не завжди адміністративні справи розглядались по суті, і провадження у справі закривались у зв`язку із закінченням строку.

Вважає необґрунтованим висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки такий висновок, враховуючи його зміст, жодних інтересів дитини не стосується та не захищає.

Стверджує, що судом не були враховані психодіагностики батьків та психологічна характеристика дитини, які є неупередженими доказами та фактично свідчать про відношення самої дитини до батька, бажання сина спілкуватись з батьком та аргументують факт уникнення дитини спілкування з батьком.

Учасниками справи відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідача та представника органу опіки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду беззаперечних доказів того, що ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні сина, оскільки у ході розгляду справи було встановлено, що відповідач намагається спілкуватися з сином, періодично цікавиться його навчанням, сплачує аліменти, хоча і не регулярно, і така поведінка відповідача не є елементом протиправного невиконання ним передбачених ст. 150 СК України обов`язків щодо виховання та розвитку дитини.

Суд також констатував про наявність між сторонами неприязних відносин на ґрунті ревнощів та невизначеності днів побачень із спільним сином, зазначивши, що це не може бути доказом усунення ОСОБА_2 від участі у вихованні свого сина, і підсумував, що такі суперечки не повинні йти на шкоду дитині і можуть свідчити лише про взаємну неправильну поведінку батьків по відношенню до дитини, що не може бути підставою для позбавлення одного з батьків батьківських прав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 являються батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 23 травня 2011 року був розірваний (а.с. 8). Цим же рішенням з ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10 травня 2011 року до досягнення дитиною повноліття.

Нарахування та утримання із заробітку ОСОБА_2 аліментів підтверджується розрахунками заборгованості зі сплати аліментів за період з 10 травня 2011 року по вересень 2018 року, складеними державним виконавцем по виконавчому листу № 2-859 від 23 травня 2011 року (а.с. 15, 43). Станом на вересень 2018 року розмір заборгованості по аліментах становить 35126,29 грн. З даних розрахунків вбачається, що протягом 2011-2018 років відповідач як у примусовому порядку, так і добровільно частково сплачував аліменти на користь позивача.

Відповідно довідки виконкому Ніжинської міської ради від 21 травня 2018 року ОСОБА_3 , 2008 року народження, проживає по АДРЕСА_1 разом з матір`ю та старшим братом (а.с. 13).

Згідно з інформацією, наданою Ніжинською ЗОШ № 5 стосовно учня 4-го класу ОСОБА_3 , батько дитини в початкових класах цікавився навчанням дитини, відвідував батьківські збори, контролював навчання, оплачував харчування, крім останнього півріччя, коли плату за обіди вносила ОСОБА_1 . Хлопчик часто пропускає заняття, буває знервованим, агресивним. На думку класного керівника справжнього виховання на прикладі батька ОСОБА_3 не отримує. Дитина відстає у навчанні, вдома з ним ніхто не займається, мета матері - лише нагодувати та вдягнути сина (а.с. 11, 12).

За висновком органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 26 травня 2016 року за № 137, позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2008 року народження, є недоцільним (а.с. 10). У висновку зазначено, що батько дитини заперечує ухилення від виконання батьківських обов`язків, в обґрунтування чого зазначає, що спілкується з дитиною. Мати ОСОБА_1 на засіданні виконкому була відсутня з невідомих причин.

Указаний висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав на засіданні комісії з питань захисту дитини виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 22 жовтня 2018 року був залишений без змін, про що свідчить витяг з протоколу № 23 засідання комісії (а.с. 51).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Ніжинського відділу поліції зі скаргами з приводу вчинення ОСОБА_2 сварок та бійок по відношенню до неї. На а.с. 16-25 маються копії постанов про відмову у порушенні кримінальної справи за відсутністю складу злочину та висновків дільничного інспектора Ніжинського МВ УМВС, винесених за результатами перевірки звернень позивача за період з квітня 2008 року по грудень 2014 року.

Звернувшись до суду з вимогою про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, ОСОБА_1 вказувала на свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками відносно дитини та негативний вплив своєю поведінкою на психічний розвиток дитини.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частина 7 ст. 7 СК України регламентує, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (п. 16 постанови Пленуму ВСУ).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (п. 18 постанови Пленуму ВСУ).

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, у повній мірі проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, врахувавши те, що ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками відносно дитини або ухилення від її виховання, зазначивши про наявність між сторонами неприязних відносин, яка не є ознакою того, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини.

Зокрема апеляційний суд вважає, що посилання ОСОБА_1 про ухилення відповідача протягом тривалого часу від надання матеріальної допомоги на утримання сина у вигляді сплати аліментів спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Так, розрахунок державного виконавця заборгованості Проколійка С. М . по аліментам за 2011-2018 роки свідчить про те, що відповідач у деяких випадках сплачував аліменти добровільно шляхом перерахування коштів через поштові або банківські відділення (квитанції), а також шляхом особистої передачі грошових коштів (розписки). Як пояснював в ході розгляду справи апеляційним судом сам ОСОБА_2 , нерегулярність сплати коштів пов`язана виключно з відсутністю регулярного заробітку і за першої нагоди він перераховує кошти на утримання сина. Такі його пояснення іншими наявними в матеріалах справи доказами не спростовані. Отже, наявність заборгованості по сплаті аліментів, на думку колегії суддів, не свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, незважаючи на те, що сплата коштів на утримання дитини відбувалась не систематично.

Указуючи на нехтування ОСОБА_2 батьківськими обов`язками, позивач зазначала, що батько не спілкується з дитиною протягом декількох років, не займається її вихованням, фізичним та духовним розвитком. Разом з тим, з наданої навчальним закладом, де навчається дитина, інформації, вбачається, що і мати не надає неповнолітньому ОСОБА_3 достатньої уваги, її завданням у сім`ї є лише нагодувати та одягти сина, а негативний та нестабільний психоемоційний стан хлопчика залежить саме від стосунків між його батьками.

Ні сусіди, які проживають поруч з сім`єю ОСОБА_1 , ні класний керівник, яка підписувала інформацію про відсутність участі батька дитини у її шкільному житті, в ході розгляду справи як свідки не допитувались, відповідні клопотання стороною позивача з цього приводу не заявлялись. Отже, встановити достеменно те, що викладені у позові обставини справи відповідають дійсності, суд позбавлений можливості.

Натомість представник органу опіки і піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради, виступаючи в суді апеляційної інстанції, наголошувала на тому, що відповідач постійно спілкується із сином, намагається покращити відносини із матір`ю дитини. Хлопчик не хоче говорити про батька задля того, щоб не засмутити матір, а головною причиною конфліктів є непорозуміння колишнього подружжя між собою. Орган опіки з огляду на таку ситуацію намагався врегулювати указане питання із позивачем по справі, проте остання пояснює своє прагнення позбавити відповідача батьківських прав намаганням отримати соціальну допомогу на дитину.

Твердження позивача про систематичне вчинення ОСОБА_2 сварок та бійок по відношенню до неї, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів, не беруться до уваги апеляційним судом, зважаючи на те, що жодних доказів того, що позивач оскаржувала рішення працівників Ніжинського МВ УМВС України про відмову у порушенні кримінальної справи чи зверталась до суду в порядку приватного обвинувачення по факту нанесення їй чи сину тілесних ушкоджень, матеріали справи не містять. Крім цього, з відмовних матеріалів вбачається, що конфлікти між сторонами відбуваються на ґрунті неможливості побачень із сином з боку ОСОБА_2 , як правильно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні. При цьому указані матеріали охоплюють період 2008-2014 років, тобто за останні чотири роки перед зверненням ОСОБА_1 з даним позовом інформація про неправомірну поведінку відповідача відсутня.

Є безпідставними посилання скаржника про необґрунтованість висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав з огляду на таке.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, наданий органом опіки та піклування Ніжинської міської ради 26 травня 2016 року та залишений без змін рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 22 жовтня 2018 року, містить інформацію про те, що батько дитини бере участь у вихованні дитини та, на відміну від матері, був присутній на засіданні комісії та висловив своє бажання спілкуватися з сином, заперечивши ухилення від його виховання.

Указаний висновок не суперечить наявним матеріалам цивільної справи та поясненням учасників, тому обґрунтовано був наведений судом як один з доказів відсутності правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав при вирішенні даного спору.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. У своєму рішення (справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року) суд зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

Як в ході розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду відповідач позовних вимог не визнавав та наполягав, що бажає брати участь у вихованні сина, проте колишня дружина створює йому перешкоди у побаченнях та спілкуванні з дитиною у зв`язку з неприязними відносинами між ними. Відповідно, суд першої інстанції правильно зазначив, що наявність конфлікту між батьками лише шкодить дитині і не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неї.

Надані позивачем психоемоційні характеристики щодо дитини, на думку колегії суддів, свідчать лише про те, що внаслідок неправильної поведінки батьків щодо один одного, дитина перебуває у стані постійного психологічного дискомфорту, і, як наслідок цього, тривожності, напруженості, має страх діяльності і потребу в захисті, що є підставою не для позбавлення відповідача батьківських прав, як на це наголошує ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, а для психокорекційної роботи із дитиною, про що свідчить і висновок психолога (а.с. 46-48).

Беручи до уваги зазначене, районний суд, дійшовши висновку про необґрунтованість позову, правильно констатував, що існуючі між сторонами взаємовідносини не повинні йти на шкоду дитині, про свідчать про їх взаємну неправильну поведінку по відношенню до сина, у зв`язку з чим обоє з батьків повинні змінити своє ставлення до спільної їх участі у його вихованні та розвитку.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: