Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа № 755/173/18

провадження № 61-1200св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2018 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду

від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В.,

Олійника В. І., Кулішенка Ю. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», про витребування майна.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради та вибула із її володіння без волі власника.

Рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів № 400 від 29 червня 1981 року «Про надання житлової площі громадянам, які перебувають на квартирному обліку при виконкомі Дніпровської райради народних депутатів» спірну квартиру надано

ОСОБА_2 відповідно до листа міськвиконкому за

№ 004-2416 від 27 травня 1981 року на підставі рішення райвиконкому

від 22 червня 1981 року. Згідно даного рішення ОСОБА_2 видано ордер на користування вказаною квартирою за № 85867 серії Б від 03 липня

1981 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору-купівлі продажу № 2427, укладеного

26 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О. І.

Підставою набуття у власність ОСОБА_3 даної квартири був договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори Мірошниковою Н. В. від 21 жовтня 2009 року за реєстром № 4-782, згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Підставою набуття у власність ОСОБА_5 даної квартири був договір дарування від 21 жовтня 2009 року, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Кравченко І. В. за № 5381 і зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві власності 17 березня 1998 року за реєстраційним № 3370.

Рішення щодо оформлення документів на приватизацію квартири АДРЕСА_1 не приймалися, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось.

Згідно з інформацією КП Київської міської ради Київського міського БТІ

від 20 липня 2017 року № 062/14-8798 (И-2017) квартира АДРЕСА_1 на праві власності за будь-ким не реєструвалася.

Спірна квартира є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради, оскільки нею вказане майно не відчужувалося, право власності територіальної громади міста Києва в силу закону на вказане майно не припинялося, а ОСОБА_3 не набувала права власності на майно у встановленому законом порядку.

Позивач просив на підставі статей 387, 388 ЦК України витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 21,3 кв.м та стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади міста Києва та відсутності доказів щодо реєстрації спірного майна, як комунальної власності, а тому підстави для задоволення віндикаційного позову в порядку статей 387, 388 ЦК України відсутні.

Також суд зазначив, що прокурором не порушувалося питання про визнання за Київською міською радою права комунальної власності на спірну квартиру та не заявлялися вимоги скасування державної реєстрації права власності на неї за ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволенні апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. Апеляційний суд вказав, що спірна квартира перебуває в іпотеці

ОСОБА_6 , а тому витребування вказаного майна без залучення до участі у справі цієї особи призведе до порушення її прав.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

14 грудня 2018 року заступник прокурора міста Києва через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2018 року постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що територіальна громада міста Києва користується правами власника нерухомого майна на рівні з іншими учасниками цивільно-правових відносин, його відчуження можливе лише за наявності волі територіальної громади та у порядку приватизації.

В порушення статей 263, 264 ЦПК України, та не застосуванням статей 319, 321, 327 ЦК України, статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суди не врахували, що матеріали справи в повній мірі підтверджують належність спірного майна до комунальної власності та відсутність правових підстав для його вибуття.

Спірна квартира є неприватизованою, перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва та в установленому законом порядку нікому не надавалась.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дніпровського районного суду міста Києва.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка обставин справи, та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Згідно статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що прокурором не доведено факту належності до комунальної власності територіальної громади міста Києва спірної квартири та не надано доказів щодо віднесення спірного нерухомого майна, як комунальної власності, що слугувало б підставою для задоволення віндикаційного позову в порядку статей 387, 388 ЦК України, дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, прокурором не порушувалося питання про визнання за Київською міською радою права комунальної власності на спірну квартиру та не заявлялися вимоги скасування державної реєстрації права власності на неї за ОСОБА_1 .

Також є правильним висновок апеляційного суду про те, що спірна квартира перебуває в іпотеці ОСОБА_6 на підставі договору іпотеки

від 07 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М. О., а тому витребування майна без залучення до справи цієї особи призведе до порушення її прав, свобод та інтересів, що є недопустимо з огляду на завдання цивільного судочинства.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 30 липня 2018 року постанову Київського апеляційного суду

від 14 листопада 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2018 року постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська