Справа № 346/2063/17
Провадження № 22-ц/4808/329/19
Головуючий у 1 інстанції Бирич Н. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору найму житла та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бирич Н.В. 04 вересня 2018 року у м. Коломия Івано-Франківської області, повний текст якого складено 14 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору найму житла та виселення, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що являється власником квартири АДРЕСА_1 . 14.05.2008 року дала дозвіл на реєстрацію у зазначеній квартирі ОСОБА_1 12.01.2017 року звернулася до приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу Галян Г.М. із заявою про розірвання договору найму житла з відповідачем. Після спливу тримісячного строку відповідач не звільнив займані ним приміщення, його особисті речі знаходяться в кімнаті. Із врахуванням уточнених позовних вимог просила розірвати договір найму квартири АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_1 та виселити останнього із даного житла без надання іншого житлового приміщення (а.с.2-3, 76).

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визначення квартири спільною сумісною власністю подружжя та визначення права власності на її частину. В обґрунтування позову зазначив, що з 2005 року по 2016 рік перебував з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах та проживав однією сім`єю, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. З травня 2008 року ОСОБА_3 дала згоду для його реєстрації у квартирі. За період спільного проживання покращили житлові умови, проводили ремонтні роботи, облагороджували подвір`я, будували господарські будівлі за рахунок його коштів, отриманих за продаж належного йому будинку у с. Рунгури Коломийського району. У зв`язку з цим просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 2005 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на ? частину квартири (а.с.61-64).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визначення квартири спільною сумісною власністю подружжя та визначення права власності на її частину за п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України (а.с.79). Ця ухвала не оскаржена в апеляційному порядку та набрала законної сили.

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2018 року позов задоволено. Розірвано договір найму квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , та виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення (а.с.103-104).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2018 року залишено без задоволення (а.с.131-133).

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Апелянт зазначає, що не був належним чином повідомлений про судове засідання, в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження отримання ним судових повісток. Вважає, що у суду не було підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки відсутність належного повідомлення відповідача про розгляд справи є перешкодою відповідно до ст.280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення.

Також зазначив, що суд не дотримався основних засад цивільного судочинства. Тому вважає, що рішення суду підлягає скасуванню для реалізації його права, наданого процесуальним законодавством України, що охороняється Конституцією та положеннями Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод. З цих підстав просить скасувати заочне рішення і ухвалити нове, яким у задоволення позову відмовити (а.с.143-145).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Вислухавши апелянта та його представника, позивача та її представника,доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.11.2003 року бюро по приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням №12255та договору дарування 2/3 частин квартири від 09 листопада 2004 року серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в реєстрі за №769, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 Загальна площа квартири 54 кв.м, що підтверджується також інформацією звитягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6, 9-10, 11,13).

12 січня 2017 року позивач письмово попередила відповідача ОСОБА_1 про розірвання договору найму житла у зв`язку із неможливістю спільного проживання, який укладався на невизначений строк. Просила здійснити зняття з реєстрації місця проживання з квартири АДРЕСА_1 протягом трьох місяців у строк до 12 квітня 2017 року (а.с.16-17).

Із довідки виконкому Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області №263 від 31 березня 2017 року встановлено, що в житловому будинку по АДРЕСА_2 на час розгляду справи зареєстровані ОСОБА_3 з 26.10.2005 року, ОСОБА_1 з 14.05.2008 року. Зазначено, що проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство, здійснюють страхові платежі з 14.05.2008 року (а.с.67).

Актом Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області №123 від 18 квітня 2017 року встановлено, що в АДРЕСА_2 зареєстровані: власник ОСОБА_3 , співмешканець ОСОБА_1 На момент обстеження ОСОБА_1 за даною адресою фактично не проживає, що підтверджується словами власника та сусідів (а.с.15).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 168, 169 Житлового кодексу України встановивши, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які врегульовані нормами закону щодо найму житла, реєстрація відповідача в належній позивачу квартирі створює певні перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні позивачем своїм житлом, відповідач після спливу тримісячного строку займані приміщення в добровільному порядку не звільнив, тому дійшов висновку про розірвання договору найму житла та виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення.

З такими висновками суду не в повній мірі погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Згідно ч. 1 ст. 159 ЖК України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом), а також частина кімнати. Жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку.

У відповідності до ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Згідно ч. 1 ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Питання проживання не членів сім`ї власника житла врегульовано главою 59 (ст. ст. 810-820 ЦК України), якою передбачено, що підставою проживання таких осіб є договір найму жилого приміщення.

Згідно зі статтями 810, 811 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підстави розірвання договору найму житлового приміщення за ініціативою наймодавця наведені у статті 825 ЦК України та цей перелік є вичерпним.

Із пояснень як позивача, так і відповідача у судовому засіданні встановлено, що відповідач був вселений у квартиру позивача у якості члена сім`ї особи з якою позивач проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Ці обставини також встановлені рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року, яке набрало законної сили (а.с.39-45).

Докази про укладення договору найму житла між позивачем та відповідачем суду не надані, як і сам договір. Тому суд безпідставно розірвав договір найму квартири.

Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що відповідач з моменту припинення проживання з позивачем однією сім`єю та ведення з нею спільного господарства втратив статус члена сім`ї позивача, а спільне їх проживання у квартирі неможливе.

Із довідки виконкому Корницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області №289 від 18 квітня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 , з яким ОСОБА_3 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з її слів фактично не проживає з нею із серпня місяця 2015 року (а.с.14).

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Тобто, з червня 2008 року по 2016 рік сторони ОСОБА_1 проживав разом з власником спірній квартирі, вів спільне господарство. А з 2016 року ОСОБА_1 втратив статус члена сім`ї власника спірної квартири в розумінні ст.64 ЖК України та положень статті 3 Сімейного Кодексу України.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 На час реєстрації права власності квартири ОСОБА_3 сторони у справі не були членами однієї сім`ї.

Доказів на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у період з 2016 року по 2018 рік, матеріали справи не містять та не надані відповідачем ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій.

Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Крім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач направляла відповідачу попередження про необхідність виселення з квартири, однак відповідач не виселився із квартири та у квартирі знаходяться його речі.

Наведені обставини роблять неможливим реалізацію позивачем права користування майном, що належить їй на праві власності.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що

регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Таким чином, визначення які норми матеріального права підлягають застосуванню до даних правовідносин є прерогативою суду і у разі їх узгодження із позовними вимогами позов підлягає задоволенню.

Оскільки між сторонами договір найму житла не укладався, сторони з 2016 року не проживають спільно однією сім`єю, не ведуть спільне господарство, позивачу необхідна квартира для власного проживання, тому у відповідача відсутні підстави для проживання у цій квартирі.

Враховуючи, що позивачка на даний час є власницею спірного житлового приміщення, відповідач не є членом її сім`ї, після спливу тримісячного строку (аналогічно як за вимогами про розірвання договору найму житла), зазначеного у нотаріально засвідченій заяві ОСОБА_3 про виселення від 12.01.2017 року, займані приміщення в добровільному порядку не звільнив, особисті речі не забрав, своїми діями перешкоджає позивачу у володінні та користуванні належним їй на праві власності майном, колегія суддів вважає, що до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 391 ЦК України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення її позовних вимог в частині виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Підстави для відмови у задоволенні позову у повному обсязі відсутні, оскільки відповідач втратив право на проживання у квартирі з моменту припинення спільного проживання з позивачем однією сім`єю.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо виселення апелянта із квартири.

Щодо посилань апелянта на неналежне повідомлення про розгляд справи, слід зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 приймали участь в судових засіданнях 16.08.2017 року (а.с.55-56), 22.11.2017 року представник відповідача приймав участь в судовому засіданні (а.с.74), 22.11.2017 року ОСОБА_6 І подана до суду зустрічна позовна заява (а.с.61-64), 05.07.2018 року представником ОСОБА_1 . ОСОБА_2 подано суду клопотання про відкладення справи (а.с.87), 22.12.2017року, 02.02.2018 року (а.с.94-101) представник відповідача ОСОБА_2 приймав участь у судових засіданнях.

Відповідно до п.п. 6,7 ч. 2 ст.43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до положення ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки суд направляв поштову кореспонденцію відповідачу за місцем його реєстрації (а.с.91-92,106-107), цю ж адресу відповідач вказує у своїх заявах, адресованих суду (а.с.61), іншої адреси фактичного його місця проживання відповідачем суду не повідомлено, тому доводи апелянта про порушення норм процесуального справа щодо неналежного повідомлення про розгляд справи апеляційний суд вважає безпідставними.

Враховуючи невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2018 року змінити, скасувавши його в частині розірвання договору найму квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

В цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 травня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й Матківський