ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №520/4670/14-ц

Апеляційне провадження №22-ц/813/2394/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження: головний державний виконавець Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієв Айдин Тапдигалі Огли,

заінтересовані особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Управління архітектури Одеської міської ради, приватне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

боржники: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва Айдина Тапдигалі Огли на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 25 жовтня 2018 року у складі судді Бескровного Я.В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва А.Т. ( далі - державний виконавець) про визнання дії неправомірними та скасування постанов про повернення виконавчого документа.

Скаргу обґрунтовувала тим, що державний виконавець безпідставно повернув їй виконавчі документи на примусове виконання додаткового рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 березня 2015 року по справі №520/4670/14-ц, яким задоволено її позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про знесення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , поклавши витрати по зносу будинку солідарно на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Зазначила, що 26 березня 2015 року судом видано виконавчі листи для примусового виконання рішення суду, але 11 серпня 2018 року на її адресу надійшов лист та оскаржені постанови про повернення виконавчого документу, з посиланням на те, що:

- спірний будинок перебуває в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- на житловий будинок накладено арешт на підставі ухвали Київського районного суду м.Одеси по справі №2-1027/08 від 18 березня 2008 року;

- рішенням суду не зобов`язано боржника до вчинення дій щодо знесення будинку;

- судом відмовлено державному виконавцю в задоволенні заяви про роз`яснення резолютивної частини рішення;

- виходом державного виконавця складено акт, що боржник ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає.

Тому просила суд визнати дії державного виконавця неправомірними та скасувати постанови від 22 червня 2018 року, а саме: ВП № 48853753, ВП № 48851985 та ВП № 48853813, зобов`язавши державного виконавця прийняти виконавчі документи для виконання рішення суду (а.с.3-5).

У судовому засідання скаржник та її представник підтримали скаргу, просили її задовольнити.

Державний виконавець проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду виконати неможливо, оскільки у виконавчому листі відсутній боржник та будинок знаходиться в іпотеці банку.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 25 жовтня 2018 року скарга задоволена частково.

Визнано неправомірними та скасовано постанови головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва А.Т. про повернення виконавчих документів стягувачу у виконавчих провадженнях від 22 червня 2018 року: ВП № 48853753, ВП № 48851985 та ВП № 48853813.

В задоволенні скарги в іншій частині відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що у оскаржуваних постановах підстави повернення виконавчих документів стягувачу є неналежними та такими що не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.48-49).

В апеляційній скарзі державний виконавець Алієв А.Т. просить скасувати ухвалу від 25 жовтня 2018 року, прийняти нову постанову про відмову у скарзі ОСОБА_1 .

Зокрема, заявник вважав вказану ухвалу такою, що прийнята судом з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Зазначив, що обставинами які ускладнюють виконання рішення суду по справі №520/4670/14 є:

- наявність арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , накладеногоухвалою Київського районного суду м.Одесивід 09 вересня 2016 року по справі №520/4670/14;

- житловий будинок за вказаною адресою, який підлягає знесенню перебуває в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- рішенням суду не зобов`язано жодну особу до вчинення дій по зносу будинку, у виконавчому документу не зазначені заходи примусового виконання рішення, передбачені ст.63 Законом України «Про виконавче провадження»( а.с.51-54).

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників судового процесу не надійшов.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись апеляційним судом належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав повернення виконавчого документа стягувачу. Вказаний перелік розширеному тлумаченню не підлягає.

Судом встановлено, що додатковим рішенням Київського районного суду м.Одеси від 05 березня 2015 року задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано знести житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , поклавши витрати по зносу солідарно на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Вказане додаткове рішення суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оскаржено, вступило в закону силу.

26 березня 2015 року вказаним судом на виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчі листи, які подано для примусового виконання до Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції разом із заявою про відкриття виконавчого провадження ( а.с. 57-58 ).

22 червня 2018 року головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієвим А.Т. винесено постанови: ВП № 48853753, ВП № 48851985, ВП № 48853813 про повернення виконавчого документу за п.9 ч.1ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з неможливим виконанням рішення суду ( а.с.59-61 ).

Постанови від 22 червня 2018 року у виконавчих провадженнях: ВП № 48853753 та ВП № 48851985 мотивовано тим, що: - спірний будинок перебуває в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на нього накладено арешт на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси по справі №2-1027/08 від 18 березня 2008 року; рішенням суду не зобов`язано боржника до вчинення дій щодо знесення будинку; та судом відмовлено державному виконавцю в задоволенні заяви про роз`яснення резолютивної частини рішення, відсутня норма Закону, яка регулює порядок знесення.

Крім того, оскаржувана постанова ВП № 48853813 від 22 червня 2018року мотивована тим, що виходом державного виконавця за вказаною адресою, боржника ОСОБА_2 не було встановлено.

11 серпня 2018 року на адресу заявника надійшов лист та постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, які винесено 22 червня 2018 року державним виконавцем Алієвим А.Т. ( а.с.6-8).

Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, повернувши виконавчі документи за додатковим рішенням Київського районного суду м.Одеси від 05 березня 2015 року, яке є обов`язковим до виконання, не діяв у межах та у порядку, визначених законом, тому є підстави для задоволення скарги ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Згідно п.9 ч.1ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи,дії державного виконавця щодо спроб знесення об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок та коштами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є предметом оскарження в даній справі.

Відповідно до інформації з Державного реєстру судових рішень,додатковим рішенням від 05 березня 2015 року, встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Одеській Муніципальній Біржі 03 вересня 1999 року ОСОБА_2 належало 18/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , який здійснив самочинне будівництво, загальною площею 24,6 кв.м.

21 листопада 2005 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_5 в простій письмовій формі договір купівлі-продажу вказаного самочинно збудованого житлового будинку та сторони такого договору на власний розсуд присвоїли вказаному будинку нову адресу: АДРЕСА_1 .

В подальшому ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним вказаного договору купівлі-продажу, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2006 pоку ( справа № 2-3148/06 ) задоволено.

На підставі зазначеного рішення за договором купівлі-продажу від 06 червня 2006 року ОСОБА_5 відчужив вказаний самочинно збудований житловий будинок на користь ОСОБА_3 , яка в свою чергу спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_4 здійснили додаткове самочинне будівництво.

За насідком апеляційною перегляду справи № 2-3148/2006 року, апеляційний суд Одеської області 02 квітня 2014 року ухвалив рішення, яким рішення від 26 квітня 2006 року скасував та відмовив в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу.

Як вбачається з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Реєстру заборон відчуження, Реєстру Іпотек , право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27,6 кв.м., житловою 11,2 кв.м. належить ОСОБА_3 Дата внесення запису про реєстрацію вчинено 08 червня 2006 року, частка власності 1/1, загальна вартість нерухомого майна складає 42575 грн. (а.с.70).

06 червня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісарової С.О. заборонено власнику ОСОБА_3 , яка мешкає в АДРЕСА_3 . право на відчуження вказаного нерухомого майна на підставі договору іпотеки від 06 червня 2006 року. Розмір основного боргу складає 30000 дол. США, строк виконання зобов`язань 06 червня 2026 року (а.с.70- зворот-71).

07 травня 2008 року Київським районним судом м.Одеси накладено арешт на вищевказане майно, яке належить ОСОБА_3 по справі №2-1027/08 (а.с.70 зворот).

07 травня 2008 року Київським районним судом м.Одеси накладено арешт на вищевказане майно, яке належить ОСОБА_4 по справі №2-1027/08(а.с.70 зворот).

Згідно довідки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 30 травня 2016 року зазначений будинок перебуває в заставі банку на підставі договору іпотеки від 06 червня 2006 року. Банк про наявність вказаного рішення суду не знав, копію рішення не отримував. Дане рішення порушує права та законні інтереси банку, оскільки його виконання призведе до фактичної втрати заставного майна банку та неможливість задовольнити їх фінансових вимог за рахунок заставного майна боржника ( а.с.66).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 26 серпня 2015 року скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження задоволена.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 22 березня 2016 року в заяві державному виконавцю про роз`яснення рішення суду відмовлено ( а.с.63-64).

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 09 вересня 2016 року в заяві державному виконавцю про зміну способу і прядку виконання рішення суду відмовлено (а.с.67-68).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 уже зверталась зі скаргою до суду на дії державного виконавця про повернення виконавчого документу.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 07 березня 2017 року скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця про повернення виконавчого документу задоволена частково.

Оскаржувані постанова ВП № 48853753 від 30 грудня 2016 року та постанова ВП № 48851985 від 30 грудня 2016 року мотивовані тим, що: - спірний будинок перебуває в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на нього накладено арешт на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси по справі №2-1027/08 від 18 березня 2008 року; рішенням суду не зобов`язано боржника до вчинення дій щодо знесення будинку; та судом відмовлено державному виконавцю в задоволенні заяв про роз`яснення резолютивної частини рішення.

Судове рішення від 07 березня 2017 року, яке оскаржується мотивовано тим, що перебування спірного будинку в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», будівництво якого визнано судом самочинним, не перешкоджає його знесенню та задоволення вимог іпотекодержателя іншим способом, відповідно до вимог розділу V Закону України «Про іпотеку». Крім того, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було залучено до участі у вказаній цивільній справі та своїм правом апеляційного оскарження вони не скористались.

11 серпня 2018 року на адресу Бобровської Р.М. надійшли знов постанови від 22 червня 2018 року про повернення виконавчого документу, мотиви яких аналогічні раніше винесеними постановам державного виконавця від 30 грудня 2016 року, які скасовані судом.

Згідно ч.1ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Розглядаючи скаргу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що рішення суду не було виконано, що є порушенням державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження" щодо виконання судового рішення.

Доводи державного виконавця про те, що будинок знаходиться в іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на будинок накладено арешт, а тому неможливо виконати рішення суду є необґрунтованими з наступних підстав.

За ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до матеріалів справи державним виконавцем неодноразово в заявах: про роз`яснення рішення суду та про зміну способу і прядку виконання рішення суду зазначалось, що нерухоме майно, що підлягає знесенню, знаходиться в іпотеці у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

В матеріалах справи є довідка ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 30 травня 2016 року в якій банк посилається на оскарження рішення суду, яке порушує їх права щодо зносу майна, що находиться у заставі банку за договором іпотеки від 06 червня 2006 року.

Однак, пов`язавши правовідносини сторін щодо зносу самочинно побудованого майна з іпотечним майном, державним виконавцем не з`ясовано, чи дійсно вказаний житловий будинок знаходиться у іпотеці ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та в якій саме частині житловий будинок находиться у заставі банку за договором іпотеки від 06 червня 2006 року, чи входить самовільно побудований будинок, що підлягає знесенню в іпотечне майно банку, чи існують на теперішній час правовідносини сторін за договором іпотеки.

Так, на протязі тривалого часу з 2016 року державний виконавець не викликав представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» для з`ясування змісту іпотечного майна та встановленню чи входить самочинно побудована двоповерхова будівля, яка за рішенням суду підлягає знесенню, до переданого в іпотеку майна, та чи не припинено іпотечний договір на теперішній час в зв`язку з його виконанням.

Крім того, матеріали справи не містять інформації про розроблення проекту зносу нерухомого майна, оскільки проектну - кошторисну документацію щодо зносу самочинно збудованого нерухомого майна виконує спеціалізована організація, яка робить висновок щодо знесення самочинного будівництва відповідно до технічної документації КП «ОМБТІ та РОН» та виготовляє проектно-смітну документацію для проведення робіт по зносу цього нерухомого майна.

Згідно ст.20 Закону України "Про виконавче провадження" для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів). Експерт несе кримінальну відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків під час здійснення виконавчого провадження, надання завідомо неправдивого висновку під час здійснення виконавчого провадження, про що він має бути попереджений виконавцем.

Однак, державним виконавцем не надано доказів, що він під час здійснення виконавчих дій звертався до експертів або спеціалістів для встановлення чи можливо знести самочинне будівництво не порушуючи права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відповідно до договору іпотеки.

Доводи апеляційної скарги, що рішенням суду не зобов`язано особу до вчинення дій по зносу будинку, у виконавчому документу не зазначені заходи примусового виконання рішення, передбачені ст.63 Законом України «Про виконавче провадження» до уваги не приймаються, оскільки рішенням суду зобов`язано знести вищевказаний житловий будинок, поклавши витрати по зносу солідарно на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Матеріали справи не містять доказів щодо розшуку боржників, їх повідомлення про виконання рішень суду, їх пояснення в зв`язку з невиконанням рішення, а також попередження та накладення штрафу в зв`язку з невиконанням зобов`язань за рішенням суду.

Доводи заявника про те, що місце проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не встановлено є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог ст.36 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника.

Оскільки, всі ці обставини у їх сукупності мають важливе значення для виконання рішення суду та були залишені державним виконавцем без з`ясування та відповідного дослідження, тому повернення виконавчих документів є передчасним.

Як вбачається з матеріалів справи, додаткове рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 березня 2015 року щодо знесення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , солідарно за рахунок ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не оскаржувалось сторонами по справі в апеляційному та касаційному порядку, а також матеріали справи не містять інформації щодо оскарження його ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в іпотеці якого знаходиться вказаний будинок, вказане свідчить про те, що сторони погодились з рішенням суду, яке вступило в законну силу, а тому рішення підлягає виконанню державним виконавцем відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що дії держаного виконавця не відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", в зв`язку з чим немає підстав для повернення виконавчих документів, відповідно до п.9 ч.1ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" на яку посилається державний виконавець у оскаржуваних постановах.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів, розглянувши скаргу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, ухвала суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва Айдина Тапдигалі Огли залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков