ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/633/19

Головуючий у першій інстанції Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/690/19

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 02 квітня 2019 року.

У С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача 51285,67 грн заборгованості за договором позики, що є еквівалентом 1835 доларів США; 4563,99 грн відсотків за користування одержаними у позику коштами та 737,67 грн як три відсотків річних.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 02 липня 2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 1835 доларів США, яку останній зобов`язувався повернути до 31 липня 2018 року. ОСОБА_2 свої боргові зобов`язання у передбачені договором строки не виконав, у зв`язку з чим наявні всі підстави для стягнення боргу у гривневому еквіваленті за курсом долару США станом на дату подання позову. Вказує також, що оскільки на час звернення з позовом борг йому не повернутий, на підставі ст.ст. 625, 1048 ЦК України вищезазначені виплати підлягають стягненню на його користь.

Рішенням від 28 березня 2019 року Новозаводський районний суд м. Чернігова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм процесуального права та неправильне застосуванні матеріальних норм, просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних письмових доказів на підтвердження факту надання ним грошової позики.

Скаржник зазначає, що додана до позову копія розписки від 02 липня 2018 року була засвідчена ним у відповідності до вимог ч.ч. 4, 5 ст. 95 ЦПК України, зокрема, шляхом проставлення засвідчувального напису «Згідно з оригіналом», особистого підпису та дати засвідчення.

Вказує, що ані на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, ані після відкриття провадження, суд, вважаючи, що ним не дотримані вимоги ч. 5 ст. 177 ЦПК України (надання доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги), не залишив позовну заяву без руху у відповідності до положень ч. 1 ст. 185, ч. 11 ст. 187 ЦПК України, хоча мав для цього всі законні підстави.

Звертає увагу, що під час розгляду справи відповідачем не тільки не заперечувався, але і підтверджувався факт власноручного складання ним розписки від 02 липня 2018 року, і останнім клопотання щодо витребування у позикодавця оригіналу документу не заявлялось. У свою чергу, суд, ставлячи під сумнів відповідність поданої копії, з власної ініціативи міг би витребувати оригінал розписки, проте, у порушення вимог ч. 6 ст. 95 ЦПК України, вказаних процесуальних дій не вчинив, хоча фактично мав для цього достатньо часу у визначений законом 60-денний строк для розгляду справи.

На думку скаржника, районний суд свідомо ухилився від виконання покладених на нього обов`язків, визначених ч.ч. 1-3 ст. 229 ЦПК України, щодо порядку дослідження доказів. У той же час, вказуючи на неможливість визнання копії розписки належним доказом у справі, суд аналізує зміст розписки на її відповідність встановленим вимогам, що пред`являються до правочинів, вчинених у письмовій формі.

Стверджує, що за змістом ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, визначальною ознакою розписки є письмове підтвердження відповідних обставин саме позичальником. За своєю суттю розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддюдоповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявність оригіналу розписки у тієї чи іншої сторони є підтвердженням наявності боргу або факту виконання зобов`язання за договором позики. Суд зазначив, що позивачем не надано до суду, як доказу, оригіналу самої розписки від 02 липня 2018 року або завірену у встановленому законом порядку її копії, стороною позивача будь-яких клопотань щодо огляду оригіналу розписки не заявлялось, що позбавило суд можливості перевірити справжність вказаного доказу.

Районний суд також зазначив, що надана позивачем копія розписки не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються у письмовій формі, зокрема, договір позики підписаний лише однією стороною відповідачем у справі, що також є підставою для неприйняття вказаного документу як належного доказу у справі.

З таким висновком суду першої інстанції не може у повній мірі погодитись апеляційний суд, виходячи з такого.

У справі встановлено, що 02 липня 2018 року ОСОБА_2 отримав у борг на власні потреби від ОСОБА_1 кошти в сумі 1835 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 31 липня 2018 року. На підтвердження отримання грошової позики та визначення строку її повернення відповідач написав відповідну розписку. Оригінал розписки знаходився у позивача та був доданий ним до апеляційної скарги (а.с. 10, 50).

Звернувшись з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 суми заборгованості, відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ та трьох відсотків річних, ОСОБА_1 посилався на невиконання останнім боргових зобов`язань у визначений договором строк.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Частинами 1, 2 ст. 95 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч.ч. 4, 5 ст. 95 ЦПК України).

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 95 ЦПК України визначено, що у разі, якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться до уваги судом.

Наведене вище залишилось поза увагою районного суду. Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд послався на те, що позивачем не надано оригіналу розписки або завірену у встановленому законом порядку його копію, а тому суд був позбавлений можливості перевірити справжність указаного доказу. Разом із тим матеріали даної цивільної справи, зокрема журнал судового засідання від 27 березня 2019 року, не містять жодних даних про те, що суд пропонував стороні позивача надати оригінал розписки, роз`яснював про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, як це визначено наведеними вище нормами ЦПК України. Отже, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не намагався використати надані йому цивільно-процесуальним законодавством можливості перевірити справжність поданого доказу.

Крім цього, з рішення суду вбачається, що відповідач в ході судового розгляду не заперечував факт існування і написання розписки, зазначаючи, що склав її внаслідок погроз з боку позивача.

Пославшись на те, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, суд першої інстанції фактично вдався до правового пуризму формального і невідступного слідування вимогам процесуального закону без урахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального вирішення завдань цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд справ цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. При цьому суд безпідставно ототожнив поняття збирання доказів у справі із поняттям перевірки належності вже поданих і наявних в матеріалах справи доказів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, мотивуючи прийняте рішення, необґрунтовано зазначив про те, що позивачем не надано завіреної у встановленому законом порядку копії розписки на підтвердження факту укладення договору та отримання боржником грошових коштів.

Так, з копії розписки від 02 липня 2018 року, доданої ОСОБА_1 до позову (а.с. 10), вбачається, що вказаний документ засвідчений особисто позивачем у відповідності до вимог ч.ч. 4, 5 ст. 95 ЦПК України, а саме, шляхом проставлення засвідчувального напису, особистого підпису та дати засвідчення, чим підтвердив відповідність копії письмового доказу оригіналу. Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи спір, мав усі процесуальні можливості перевірити наявність у позивача оригіналу розписки, не вдаючись до збирання доказів і у відповідності до норм ЦПК України.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи у сукупності, колегія суддів вважає, що договір позики був укладений між сторонами з дотриманням вимог ст. 1047 ЦК України, а відповідачем не доведено факту повернення ним суми боргу в повному обсязі відповідно до умов укладеного договору. Наявність розписки про отримання ОСОБА_2 грошової суми саме у позивача ОСОБА_1 свідчить про невиконання боржником умов договору та неповернення ним коштів у визначений строк.

Твердження відповідача у суді першої інстанції про неотримання ним грошових коштів та написання розписки із застосуванням фізичного та морального тиску з боку ОСОБА_1 . не приймаються до уваги апеляційного суду, оскільки, в силу ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження даної обставини відповідачем ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не надано.

Крім того, указаний договір позики, яким визначені всі умови щодо суми позики та строку її повернення, ОСОБА_2 у судовому порядку не оспорювався, тобто на час розгляду даної цивільної справи був чинним, що не суперечить приписам ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину.

Таким чином, дійшовши висновку про доведеність позивачем факту укладення 02 липня 2018 року з відповідачем договору позики у сумі 1835 доларів США, колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором.

Частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За даними офіційного інтернет-представництва Національного банку України станом на дату подання позову офіційний курс долара США складав 27,948597 грн, тому сума основного боргу, що має бути сплачена відповідачем, становить 51285,67 грн, що є еквівалентом 1835 доларів США.

Вирішуючи питання щодо стягнення на користь позивача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, апеляційний суд враховує наступне.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з ч. 2 цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У справі, що переглядається, сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк надання позики. Так, згідно з досягнутою сторонами домовленістю сума позики повинна була повернута до 31 липня 2018 року.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Починаючи з 01 серпня 2018 року відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/951/12, провадження № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, враховуючи наведені вище положення закону, апеляційний суд приходить до переконання про наявність у позичальника обов`язку по сплаті процентів, передбачених ст. 1048 ЦК України, за користування грошима за період існування між сторонами зобов`язальних відносин з 02 липня 2018 року (часу укладення договору позики) по 31 липня 2018 року (строку повернення грошової позики).

Так, з 24 травня по 12 липня 2018 року облікова ставка НБУ становила 17 % річних, з 13 липня по 31 липня 2018 року 17,5 % річних. Зважаючи на природу облікової ставки, для нарахування процентів на суму позики остання має бути виражена у гривневому еквіваленті за курсом НБУ, чинним на 02 число кожного чергового місяця користування грошовими коштами до дня повернення позики.

Офіційний курс гривні до долару США згідно з офіційним Інтернет-представництвом НБУ станом на 02 липня 2018 року становив 2632,7494 грн за 100 доларів США.

Відповідно розмір процентів від суми позики за визначений вище період стягнення становить:

з 03 липня по 12 липня 2018 року 48310,95 х 17 % : 365 х 10 = 225,01 грн;

з 13 липня по 31 липня 2018 року 48310,95 х 17,5% : 365 х 19 = 440,09 грн, а всього на загальну суму 665,10 грн, які і підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими вимоги позову про необхідність стягнення на користь позивача трьох відсотків річних за користування позикою, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір трьох відсотків річних від простроченої суми, нарахованих на суму заборгованості, станом на дату подання позову складає 737,67 грн (51285,67 х 3% : 365 х 175).

Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги допущення районним судом порушень у застосуванні норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути на його користь з ОСОБА_2 51285,67 грн заборгованості за договором позики, що еквівалентно 1835 доларів США, 665,10 грн процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ та 737,67 грн трьох відсотків річних.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 715,46 грн за розгляд справи судом першої інстанції та 1073,19 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом, а всього на загальну суму 1788,65 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 51285 (п`ятдесят одну тисячу двісті вісімдесят п`ять) грн 67 коп. заборгованості за договором позики, 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн 10 коп. процентів від суми позики та 737 (сімсот тридцять сім) грн 67 коп. трьох відсотків річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1788,65 (одна тисяча сімсот вісімдесят вісім) грн 65 коп. за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: