Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4885/17 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 26 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/4885/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" в особі філії "Житомирське Регіональне Управління" Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання договору недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 27.07.2005 року за №ZRH0GF00003013, укладений між ПАТ «Приватбанк» в особі директора Житомирського РУ Сірачнук І . Е. та ОСОБА_1 .

На думку позивача, оспорюваний кредитний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а його умови не відповідають нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Банком при укладенні цього договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не була надана в належній та зрозумілій формі вся необхідна інформація про кредит, у тому числі не було надано розрахунки загальної вартості кредиту, не зазначено вартість всіх супутніх послуг. Позивач вважає, що обов`язок сплачувати комісію є несправедливою умовою договору. При стягнення пені необхідно враховувати положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», відповідно до якого розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги в сукупності аналогічні мотивам, викладеним у позовній заяві.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, мотивуючи його наступним.

Судом встановлено, що 27.07.2005 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого на даний час є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») був укладений кредитний договір №ZRH0GF00003013 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 35 328,00 доларів США, а саме: на придбання житла в сумі 27 600,00 доларів США, та 7 728,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишків заборгованості за кредитом, комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18 %, з кінцевим строком повернення до 26.07.2025 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання недійсним зазначеного договору немає.

За положеннями ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до встановлених у справі обставин, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами у 2005 році, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов договору.

Враховуючи цивільно-правовий принцип свободи договору, позивач не був позбавлений можливості обрати інші умови кредитування та не укладати спірний правочин.

Висновки суду першої інстанції стосовно необґрунтованості посилань позивача на положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діє після змін, внесених Законом № 3795-VI від 22 вересня 2011 року, є правильними, оскільки спірні правовідносини виникли раніше.

З цих же мотивів колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірного встановлення в умовах договору пункту про сплату комісії, оскільки законодавчі обмеження, згідно яких банки не мають права встановлювати платежі , які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо) були прийняті 10 травня 2007 року Постановою правління Національного банку України № 168, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, знову ж таки після виникнення спірних правовідносин.

Посилання в апеляційній скарзі щодо незастосування Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» щодо розміру пені є помилковим, оскільки відповідно до преамбули цього Закону, він регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами цих правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Ураховуючи те, що позивач отримував кредит не як суб`єкт підприємницької діяльності, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» на відносини щодо стягнення неустойки за невиконання умов кредитного договору не розповсюджуються.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.05.2019.

Головуючий Судді