Справа № 127/2981/19
Провадження № 22-ц/801/1792/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Матківської М.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Іщук Т.П. в м. Вінниці, зі складенням його повного тексту 24 червня 2019 року,

у цивільній справі № 127/2981/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дітей та зміну їх розміру,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дітей та зміну їх розміру, в обґрунтування якого посилався на те, що сторони з 23 серпня 2012 року перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2017 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року (справа №127/21198/18) з нього на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з 27 серпня 2018 року і до досягнення повноліття. Позивач вказує, що в зв`язку зі змінами його матеріальний стан не дає можливості сплачувати аліменти в такому розмірі. Зазначає, що на його утриманні перебуває ще одна донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , він також надає матеріальну допомогу своїй матері, крім того вказує на погіршення стану його здоров`я. Враховуючи викладене, позивач просив змінити спосіб стягнення аліментів та їх розмір та стягувати з нього на утримання дітей кошти в сумі 2000,00 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили, і до досягнення дітьми повноліття.

Позивач змінював позовні вимоги та просив стягувати аліменти в розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання законної сили даним рішенням, і до досягнення дітьми повноліття. Вказана заява прийнята судом до розгляду ухвалою від 20 березня 2019 року.

У межах підготовчого провадження позивач змінив позовні вимоги та просив стягувати аліменти в сумі 1830 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили, і до досягнення дітьми повноліття, вказуючи до попередніх обставин додатково про своє звільнення зі служби.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2019 року позов задоволено частково.

Змінено розмір аліментів, визначений судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року по справі №127/21198/18.

Стягнуто з ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 аліменти в розмірі 2/7 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня набрання законної сили даним рішенням, і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнення за судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року по справі №127/21198/18 припинено з дня набрання законної сили цим рішенням суду.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 384,20 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині розміру щомісячної суми, яка підлягає сплаті, вважає, що вказане рішення в цій частині підлягає зміні через невідповідність висновків суду обставинам справи, при цьому рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей не оспорює. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким змінити розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, що стягуються з нього на підставі судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року по справі №127/21198/18 на користь відповідача на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1/3 частини заробітку (доходу) на стягнення аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 1830 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення старшою дитиною повноліття.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі 383/160/17-ц, в якій зазначено про те, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду в частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, але можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, передбачених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватись разовим її здійсненням. Така правова позиція висловлена у постанові Верхового Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13.

Крім того, під час розгляду справи, суд взагалі не взяв до уваги та не розглядав докази, які були надані позивачем при обґрунтуванні позову стосовно погіршення його стану здоров`я. Відповідно до наданих доказів у позивача після винесення судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) різко погіршився стан здоров`я, він тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідними довідками.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції відповідно до наказу начальника ГУНП Вінницької області №19 о/с від 05.02.2019. На час розгляду справи та на даний час позивач ніде не працює, оскільки продовжує лікування та в подальшому потребує його продовження. В оскаржуваному рішенні судом зазначено, що позивачем доведено з посиланням на докази обставину зміни його матеріального стану, а саме, відсутності доходів у вигляді заробітної плати, що пов`язане з його звільненням, але не зрозуміло чому суд не вважає зазначену обставину як таку, що змінила матеріальний стан позивача, оскільки іншого доходу він не має.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення через необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду залишити без змін, оскільки воно в цілому ухвалено відповідно до норм чинного законодавства, правильно визначено характер спірних правовідносин, враховано всі докази надані сторонами, надано їм належну правову оцінку, що викладено у висновку судового рішення.

Крім того, просить стягнути з позивача понесені нею витрати за надання правової допомоги в сумі 5950,00 грн, на підтвердження чого надала договір про надання правничої допомоги та представництва № 10 від 19.08.2019, квитанцію до прибуткового касового ордера № 1 від 19.08.2019 про сплату 5950 грн, додаток № 1 до угоди про надання юридичних послуг № 10 від 19.08.2019.

Щодо поданої апеляційної скарги зазначає те, що з її тексту можна зробити висновок, що вона повністю є ідентичною до змісту поданої скаржником позовної заяви, де вся увага присвячена тому, щоб переконати суд, що сорокарічний молодий чоловік з моменту звільнення з посади підполковника поліції старшого інспектора оперативного реагування ГУНП у Вінницькій області різко на протязі двох місяців до звільнення з роботи втратив здоров`я сам, а його мати в цей час сильно захворіла та враз почала потребувати тривалого коштовного лікування, саме за рахунок утримання сина. А тому суд належно оцінив позицію сторін та їх аргументи, що вбачається зі змісту рішення, де застосувавши частину 3 статті 181 СК України до виниклих правовідносин, суд правильно відмовив в задоволенні позову в частині вимог про зміну способу стягнення аліментів через їх необґрунтованість, тим самим захистивши інтереси дітей.

Вона критично ставиться до того, що суд зменшив розмір аліментів врахувавши факт звільнення позивача з посади як доказ погіршення його майнового стану, оскільки згідно з наказом про звільнення він отримав компенсацію за 23 роки вислуги, розмір якої є чималим, виходячи з способу нарахування, визначеного законом.

Вважає, що на надані позивачем довідки про стан його здоров`я по суті не є належними доказами, що підтверджують ту обставину, що позивач який до звільнення з посади щорічно проходив медичну комісію обов`язкову для поліцейських, тобто мав на її думку добре здоров`я, після звільнення враз виявився хворим на стільки, щоб вимагати у суду зменшити йому розмір аліментів на утримання його двох малолітніх дітей.

Вказує, що суд достатньо зменшив розмір аліментів, врахувавши ту обставину, що позивач звільнений з роботи та має ще одну дитину, а визначена судом частка від його заробітку принаймні дозволить забезпечити дітей мінімальним утриманням.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 вказує, що приведені відповідачем у ньому факти є безпідставними та необґрунтованими, тому спростовуються доказами, які є в матеріалах справи, але не були досліджені та взяті до уваги в суді першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року встановлено в розмірі 1921 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 27 серпня 2018 року і до досягнення повноліття.

Діти проживають спільно з матір`ю. Донька відвідує Дошкільний навчальний заклад №1 Вінницької міської ради (довідка від 10.04.2109 року №50, а.с.96), навчається в дитячій музикальній школі №1, а також займається в ансамблі «Радість» (довідка від 23.04.2019 року №86, а.с.115). Син навчається в Загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів - гімназії №2 Вінницької міської ради (довідка від 09.04.2019 року №2, а.с.97,) відвідує гурток плавання в комунальному закладі «Вінницький міський палац дітей та юнацтва імені Лялі Ратушної» ( довідка від 23.04.2019 року №86, а.с.115) та додатково займається вивченням англійської мови ( а.с.75-79).

Позивач не працює, звільнений зі служби відповідно до наказу начальника ГУНП у Вінницькій області від 05.02.2019 №19 о/с (а.с.91).

ОСОБА_1 є також батьком дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01.08.2006 (а.с.16). Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2019 року з нього стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 21 травня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дітей, його виконання та можливості його зміни.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з положеннями статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до частини 7 статті 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, просив змінити спосіб стягнення аліментів, а також їх розмір, визначений судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року, посилаючись на наявність підстав для цього.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, на яку посилається позивач, зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 3 статті 181 СК України (в редакції Закону № 2037-VIII від 17.05.2017), за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За змістом цієї норми слідує, що визначення способу стягнення аліментів належить особі з ким проживає дитина і лише вказана особа має право звернутися з вимогою про зміну способу стягнення аліментів. Платник же аліментів має право на зміну їх розміру.

Оскільки відповідач при зверненні до суду визначила спосіб стягнення аліментів в частці від доходу позивача ОСОБА_1 , тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правові підстави для його зміни за позовом платника аліментів відсутні, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

А тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 06.06.2018 у справі 383/160/17-ц, не заслуговують на увагу.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Судом взято до уваги, що позивачем доведено, з посиланням на докази, обставину зміну його матеріального стану, а саме відсутність доходів у вигляді заробітної плати, що пов`язане з його звільненням.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи щодо відсутності доходів у вигляді заробітної плати та перебування на утриманні позивача ще однієї дитини, яка не була врахована при видачі судового наказу, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та зміну розміру аліментів.

При визначені наявності підстав для зміни розміру аліментів, визначених судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року, судом враховано обов`язок обох батьків утримувати дітей, їх майновий стан, а також взято до уваги, що на утриманні позивача знаходиться ще одна дитина, а тому з огляду на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, в зв`язку з чим визначено аліменти на утримання дітей в розмірі 2/7 частки від всіх видів заробітку (доходу) позивача щомісячно, але не менше на кожну дитину 50% прожиткового мінімуму доходів для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання законної сили даним рішенням, і до досягнення дітьми повноліття.

Частинами 1 та 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що суд взагалі не розглянув надані ним докази на підтвердження погіршення стану здоров`я, посилаючись на копії лікарняних листів та довідок про тимчасову непрацездатність, а також виписок із медичної карти стаціонарного хворого.

Позивачем у порядку статті 81 ЦПК України не доведено, що його стан здоров`я не дає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки вказані ним докази свідчать про його тимчасову непрацездатність, а не про втрату повної або часткової працездатності в зв`язку з захворюванням.

Тобто висновок суду про відсутність належних доказів, які б підтверджували погіршення стану здоров`я позивача, є правильним.

При вирішенні справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини зазначав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09 липня 1997 року). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 20 травня 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України з позивача слід стягнути на користь відповідача судові витрати по справі.

У відповідності до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу адвоката, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з актом виконаних робіт за договором №10 про надання юридичних послуг, відповідачем було фактично сплачено 5950 грн за надану їй правову допомогу.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 своїх заперечень щодо вимог відповідача про стягнення з нього судових витрат та їх розміру не надав.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати по справі за надання правової допомоги в розмірі 5950 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 367, 368, 369, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по справі за надання правової допомоги в розмірі 5950 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

М. В. Матківська