ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року

м. Харків

справа № 627/1351/18

провадження № 22-ц/818/2777/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: заступник керівника Дергачівської місцевої прокуратури,

відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області,

відповідач: ОСОБА_1 ,

відповідач: фермерське господарство «ВЕЕТ»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом заступника керівника Дергачівської місцевої прокуратури до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , фермерського господарства «ВЕЕТ» про скасування наказу та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави за апеляційною скаргою прокуратури Харківської області на ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області 18 березня 2019 року в складі судді Вовк Л.В.,

встановив:

У листопаді 2018 року заступник керівника Дергачівської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , фермерського господарства «ВЕЕТ» про скасування наказу та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави.

Позов мотивовано тим, що наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області від 29.04.2015 року № 1018-СГ «Про надання в оренду земельної ділянки» ОСОБА_1 надано в оренду для ведення фермерського господарства строком на 49 років земельну ділянку державної форми власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарські угіддя (рілля), розташовану за межами с. Ситники на території Краснокутської селищної ради загальною площею 37,7031 га. 26 травня 2015 року на виконання вказаного наказу, між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. Відповідно до умов договору, земельна ділянка передається для ведення фермерського господарства. На думку позивача, вказаний наказ прийнято з порушенням вимог статей 116, 118, 121, 134 ЗК України, статей 7,12 Закону України «Про фермерське господарство». ОСОБА_1 з моменту укладення оспорюваного договору не створив фермерське господарство, для діяльності якого він і отримував земельну ділянку, використовує земельну ділянку без реєстрації фермерського господарства з основною метою - для розширення сільськогосподарських підприємств засновником яких він є та поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

В зв`язку з цим просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області від 29.04.2015 року № 1018-СГ; визнати недійсним договір від 26.05.2015 року щодо оренди земельної ділянки загальною площею 37,7031 га з кадастровим номеромНОМЕР_2 , укладений між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію від 09.06.2015 року № 21937567, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 від 09.06.2015 року № 9971089; зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 37,7031 га із кадастровим номером НОМЕР_2 ; стягнути з відповідачів судові витрати.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 . заявила клопотання про закриття провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного провадження.

Прокурор проти закриття справи заперечував.

Представник відповідача ФГ «ВЕЕТ» до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином та в установлений законом строк.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області подав заяву про слухання справи у його відсутність, проти позову заперечував.

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 провадження у цивільній справі за позовом заступника керівника Дергачівської місцевої прокуратури до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, ОСОБА_1 , про скасування наказу та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування реєстрації та повернення земельної ділянки у відання держави закрито, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено, що розгляд вказаної справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Повернуто позивачу - заступнику керівника Дергачівської місцевої прокуратури сплачений судовий збір у сумі 43 441 грн. 34 коп., згідно квитанції № 2237 від 11.10.2018 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, заступник прокурора Харківської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на незаконність ухвали, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказану ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до Краснокутського районного суду Харківської області. Судові витрати просить покласти на відповідачів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 передбачено, що земельні спори громадян з органами державної влади та органами місцевого самоврядування з питань надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства у випадках, передбачених законодавством, а також спори з майнових питань, пов`язаних із земельними відносинами, за участю громадян, що є членами фермерського господарства, їхніх спадкоємців тощо, розглядаються за правилами цивільного судочинства.

Тобто, вказує на те, що критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу і характер спірних правовідносин.

Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що на момент прийняття спірного наказу та укладення договору оренди земельної ділянки ОСОБА_1 , створене ним фермерське господарство «ВЕЕТ» вже набуло статусу юридичної особи та мало у користуванні землю.

Фермерське господарство «ВЕЕТ» є самостійною юридичною особою, для створення якого ОСОБА_1 вже одержувалась земля.

З заявою про надання спірної земельної ділянки фермерське господарство «ВЕЕТ» не зверталось, йому вона не виділялась.

Окрім того, аналізуючи суб`єктний склад сторін та враховуючи, що з заявою про надання вищезазначених земельних ділянок ОСОБА_1 звернувся саме як фізична особа, з метою безкоштовного отримання земельних ділянок, спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

29 травня 2019 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України,суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що справа і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В силу ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 2 ст. 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГПК України визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до положень вказаного закону, земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом.

Право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради (частина перша статті 5, частина перша статті 7 Закону України «Про фермерське господарство»).

За положеннями ст. 8 зазначеного Закону, після одержання засновником державного акту на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Отже можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Зі змісту положень статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.

З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 р. по справі № 348/992/16-ц, провадження № 14-5цс18, яка у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню судами при застосуванні відповідних норм права.

З матеріалів справи вбачається, що 29.04.2015 р. ГУ Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 уклали договір оренди землі з метою ведення фермерського господарства на підставі Закону України «Про фермерське господарство», після чого ОСОБА_1 передав вищевказану земельну ділянку ФГ « ВЕЕТ» , засновником якого він являється сам.

Оскільки земельна ділянка ділянка перебуває в оренді ФГ «ВЕЕТ» та на момент пред`явлення позову, господарство вже було зареєстроване 05.11.2014 р., за таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такий спір розглядається за правилами господарського судочинства.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ОСОБА_1 з заявою про надання вищевказаних земельних ділянок звернувся як фізична особа, з метою безкоштовного отримання земельних ділянок колегією суддів не приймається, оскільки ОСОБА_1 є засновником фермерського господарства «ВЕЕТ» та земельна ділянка передавалась йому саме для ведення фермерського господарства.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокуратури Харківської області - залишити без задоволення.

Ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області 18 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови 03 червня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко