ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1017/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Костенка А.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: апелянт ФОП ОСОБА_1 та його

представник ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2019 року (суддя Продан Б.Г.) за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа Хмельницький міський центр зайнятості, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 01.12.2006 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, який здійснює свою підприємницьку діяльністю за адресою АДРЕСА_1 , суші-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1». Позивач був прийнятий на посаду бармена згідно трудового договору №3444 від 01.12.2006 року. З травня 2017 року відповідач припинив виплачувати позивачу заробітну плату. На неодноразові звернення позивача до відповідача щодо виплати заборгованості по заробітній платі, останній 26.06.2017 року відреагував тим, що позивача не було допущено до роботи.

09 липня 2017 року позивач отримав лист від 04.07.2017 року, в якому роботодавець повідомив його про намір розірвати з ним трудові відносини та просив з`явитися 10.07.2017 року для належного розірвання трудових відносин у Хмельницькому центрі зайнятості. 10 липня 2017 року позивач дізнався, що його звільнено за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), та в трудовій книжці вже був проставлений запис про те, що його звільнено 26 червня 2017 року.

Позивач вказував, що, незважаючи на те, що трудові відносини між ним та відповідачем припинені, роботодавець уникає обов`язку щодо проведення з ним розрахунку при звільненні. За розрахунками позивача роботодавець заборгував йому заробітну плату більше ніж за 2 місяці. Крім того, вважає, що йому заподіяно моральну шкоду, оскільки незаконні дії відповідача унеможливили забезпечення нормального існування його та членів його сім`ї, що мало наслідком виникнення важкого психологічного стану, пригнічення та депресії, також він був змушений шукати додаткові джерела доходу.

Посилаючись на зазначене, просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.05.2017 року по 10.07.2017 року в розмірі 7 920 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 15 520 грн.00 коп. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7 920 грн. заробітної плати з 01.05.2017 року по 10.07.2017 року, 15 520 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 100 грн. моральної шкоди, 5 900 грн. судових витрат. В решті позову відмовлено.

Рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що звільнення позивача з роботи відбулось на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, а відтак сторони припинили трудові відносини за взаємною домовленістю, при цьому для звільнення за угодою сторін характерна відсутність взаємних претензій та обов`язків сторін. Однак із відкликанням заяви про звільнення за угодою сторін позивач не звертався, також не вказував уповноваженій особі центра зайнятості про відкликання своєї згоди на розірвання трудового договору. Разом з тим, апелянт стверджував, що позивач не працював у період з 26.06.2017 року по 10.07.2017 року, на підтвердження своїх доводів посилався на пояснення самого ОСОБА_3 , табель обліку робочого часу за червень-липень 2017, який підтверджує, що позивач взагалі не перебував на робочому місці до 26.06.2016 року, також вказував, що у період з 27.06.2017 року по 02.07.2017 року позивач не з`являвся на робочому місці та ігнорував дзвінки, у зв`язку з чим відповідач був змушений звернутися до нього з листом від 03.07.2017 року. Поза увагою суду залишились також і сплата податків і військового збору із заробітної плати ОСОБА_3 за травень і червень 2017 року, що також підтверджує, що заборгованості по заробітній платі між сторонами немає.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції без обґрунтування поважності пропуску терміну звернення із клопотанням про проведення судової почеркознавчої експертизи, яке було подано після закінчення підготовчого засідання, задовольнив клопотання позивача, чим порушив порядок на її призначення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні апелянт та його представник ОСОБА_2 . підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Представник Хмельницького міського центру зайнятості Жмуцька А . Г. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, неправильно витлумачив норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач здійснив затримку у виплаті заробітної плати за період з 01.05.2017 року по 10.07.2017 року, а тому він зобов`язаний здійснити виплату заборгованості по заробітній платі за зазначений період, а у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні є підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України та відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд повністю погодитись з таким висновком суду не може з таких підстав.

Встановлено, що відповідно до трудового договору укладеного між ФОП ОСОБА_1 та працівником ОСОБА_3 від 01 грудня 2006 року №3444, зареєстрованого в Хмельницькому міському центрі зайнятості, ОСОБА_3 був прийнятий на посаду бармена у суші-бар «ІНФОРМАЦІЯ_1». Зазначений трудовий договір між сторонами було розірвано 26 червня 2017 року, позивач звільнений з роботи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), трудовий договір знято із реєстрації Хмельницьким міським центром зайнятості 10.07.2017 року.

Зазначені обставини підтверджуються копією трудового договору від 01.12.2006 року та копією трудової книжки ОСОБА_3

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач посилався на невиплату відповідачем йому заробітної плати за травень 2017 року, червень 2017 року, та 10 днів липня 2017 року.

На підтвердження виплати заробітної плати за травень 2017 року та червень 2017 року, оскільки трудові відносини було припинено між сторонами 26.06.2017 року, ФОП ОСОБА_1 надано відомості про виплату заробітної плати за травень 2017 року та червень 2017 року.

Відповідно до висновку експерта №3-05/10 від 05.10.2018 року складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься у графі «Підпис про одержання» (перший зверху) у відомості ФОП « ОСОБА_1 » на виплату грошей №05 за травень 2017 року виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою, з наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_3 .

Частиною 1 статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені йому в день звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні цього обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Докази у справі достовірно вказують на те, що відповідач не провів з позивачем повного розрахунку у день його звільнення, ОСОБА_3 не отримував заробітну плату за травень 2017 року, що підтверджується вищезазначеним висновком судової почеркознавчої експертизи.

Достатніх та об`єктивних доказів на підтвердження відсутності своєї вини у невиплаті ОСОБА_3 розрахункових коштів відповідач суду не надав.

Отже, з вини ФОП ОСОБА_1 мала місце затримка розрахунку при звільненні ОСОБА_3 за травень 2017 року, тому наявні підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Не врахувавши вказаних обставин і норм чинного законодавства, не давши належної оцінки дослідженим доказам, суд першої інстанції помилково виходив з того, що заборгованість по заробітній платі слід стягувати з 01.05.2017 року по 10.07.2017 року.

На час звернення ОСОБА_3 з позовом до суду (01 грудня 2017 року) відповідач не розрахувався з позивачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в силу ст. 117 КЗпП з відповідача на користь ОСОБА_3 слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Між сторонами існує спір про розміри належних ОСОБА_3 сум, а тому відповідач має сплатити позивачеві середній заробіток за період з 27 червня 2017 року по 14 березня 2019 року (430 робочих днів) в розмірі визначеному органом, який виносить рішення по суті спору.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з подальшими змінами).

Згідно відомостей про нарахування та виплату заробітної плати, заробітна плата ОСОБА_3 за останніх два календарних місяці, що передували звільненню (квітень, травень 2017 року; за 36 робочих днів) склала 6400 грн. (3200 грн.+3200 грн.). Отже, середньоденний заробіток ОСОБА_3 становить 177 грн. 77 коп. (6400?36), а середній заробіток позивача за весь період затримки розрахунку - 76 441,10 грн. (177,77?430). Враховуючи, що спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування відповідно до ст.117 КЗпП України суд визначає в розмірі 30 576,44 грн. (76 441,10?40% задоволеного позову).

Однак, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 15 520 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань щодо неправильності стягнення розміру моральної шкоди, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, при призначенні експертизи теж не впливають на правильність рішення суду про призначення такої експертизи, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Враховуючи вищезазначене, відповідно до ч.1,4 ст.376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині розміру заборгованості по заробітній платі слід змінити. Стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в розмірі 3200 грн. В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2019 року в частині розміру заборгованості по заробітній платі змінити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_4 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 3200 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.М. Костенко

О.І. Ярмолюк