Провадження №22-ц/812/356/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 лютого 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.

за участі: представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/673/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Черенкової Наталії Петрівни у приміщенні цього суду 10 січня 2019 року, за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору №NKH3GK04040025 від 18 квітня 2007 р. (далі - Договір), укладеним між Банком та ОСОБА_2 останній отримав кредит у розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в порядку, встановленому кредитним договором в строк до 17 квітня 2027 р.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 29 грудня 2014 р. утворилась заборгованість по сплаті кредиту у загальному розмірі 67996,05 дол. США, з яких 26176,36 дол. США - заборгованість за кредитом; 1935,40 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 314,10 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 36317,18 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи - 15,86 доларів США(фіксована частина) та 3237,15 (процентна складова); позивач просив стягнути зазначену заборгованість, а також судові витрати.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2015 р. позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № NKH3GK04040025 від 18 квітня 2007 р. у розмірі 56127,72 дол. США (еквівалент 885 053 грн. 10 коп.), з яких: 26 176,36 дол. США (еквівалент 412763 грн. 45 коп.) - заборгованість за кредитом; 1 935,40 дол. США (еквівалент 30518 грн. 46 коп.) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 314,10 дол. США (еквівалент 4 952 грн. 90 коп.) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 25420 дол. США (еквівалент 400 836 грн. 69 коп.) - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 15,86 дол. США (еквівалент 250 грн.) - штраф (фіксована частина); 2 266 дол. США (еквівалент 35731 грн. 54 коп.) - штраф (процентна складова), а також судовий збір у сумі 8850,53 грн.

12 листопада 2018 р. ОСОБА_2 подала заву про перегляд заочного рішення суду.

Заява мотивована тим, що були відсутні підстави для постановлення заочного рішення по справі, оскільки не було повторної неявки відповідача, при розгляді справи у відсутність відповідача, остання була позбавлена можливості навести суттєві докази, які мають істотне значення для розгляду справи по суті, зокрема щодо наявності у позивача банківської ліцензії на час укладання кредитного договору, доказів отримання кредитних коштів, ґрунтовності розрахунку заборгованості, застосування строків позовної давності.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2018 р. заяву про перегляд заочного рішення суду залишено без руху для уточнення заявником підстав пропуску строку звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

На виконання вимог ухвали суду 13 грудня 2018 р. ОСОБА_2 подала заяву про поновлення строку для звернення із заявою про перегляд заочного рішення суду.

Заява про поновлення строку мотивована тим, що ОСОБА_2 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 222 ЦПК України копію заочного рішення суду не отримувала, участь її представника у судових засіданнях в суді першої інстанції та виконання ним функцій (подання заяв тощо) жодним чином не позбавляють ОСОБА_2 права на самостійну реалізацію нею процесуальних прав, зокрема щодо оскарження судового рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2019 р. у задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення від 08.07.2015 року по справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 08 липня 2015 р. по справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 достовірно знала про наявність заочного рішення від 08 липня 2015 р. Так, в матеріалах справи міститься розписка адвоката відповідача ОСОБА_2 - Костоусова Д.Б. від 16 серпня 2016 р. про отримання копії заочного рішення (а.с. 56). Окрім того, 23 серпня 2016 р. ОСОБА_2 зверталася до суду із заявою про розстрочку виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2015 р. та долучала до матеріалів справи копію заочного рішення, яке просить скасувати. За такого суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку оскарження заочного рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, ухваленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, й просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті заяви про скасування заочного рішення, визначеного ст. 284 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що після усунення недоліків заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення 20 грудня 2018 р. суд вирішив питання про прийняття до розгляду цієї заяви, а отже відповідно до приписів ст. 287 ЦПК України суд мав залишити заяву без задоволення або скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження, таким чином висновок суду про залишення заяви без розгляду є протиправним. Крім того, представник заявника у призначений судом день і час судового засідання з розгляду заяви про перегляд заочного рішення - 9 год. 30 хвил. 10 січня 2019 р. прибув до суду, але був повідомлений секретарем, що суддя Черенкова Н.П. знаходиться у нарадчій кімнаті, а тому судове засідання не відбудеться. Про новий час судового засідання представник ОСОБА_2 не був повідомлений. За такого твердження в ухвалі суду про те, що сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися судом належним чином, причини неявки суду не відомі - не відповідають дійсності. В той же час зазначена справа потребувала особистої участі представника відповідача, але за вищевказаних обставин він був позбавлений такої можливості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2015 р. частково задоволено позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, укладеним 18 квітня 2007 р.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № NKH3GK04040025 від 18 квітня 2007 р. у розмірі 56127,72 дол. США (еквівалент 885 053 грн. 10 коп.), з яких: 26 176,36 дол. США (еквівалент 412763 грн. 45 коп.) - заборгованість за кредитом; 1 935,40 дол. США (еквівалент 30518 грн. 46 коп.) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 314,10 дол. США (еквівалент 4 952 грн. 90 коп.) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 25420 дол. США (еквівалент 400 836 грн. 69 коп.) - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 15,86 дол. США (еквівалент 250 грн.) - штраф (фіксована частина); 2 266 дол. США (еквівалент 35731 грн. 54 коп.) - штраф (процентна складова), а також судовий збір у сумі 8850,53 грн.

12 листопада 2018 р. ОСОБА_2 подала заву про перегляд заочного рішення суду.

Заява мотивована тим, що були відсутні підстави для постановлення заочного рішення по справі, оскільки не було повторної неявки відповідача, при розгляді справи у відсутність відповідача, остання була позбавлена можливості навести суттєві докази, які мають істотне значення для розгляду справи по суті, зокрема щодо наявності у позивача банківської ліцензії на час укладання кредитного договору, доказів отримання кредитних коштів, ґрунтовності розрахунку заборгованості, застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України (в редакції закону, яка була чинною на день звернення із заявою про перегляд заочного рішення) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

В силу ст. 227 ЦПК України в редакції закону, яка була чинною на день ухвалення судом заочного рішення по справі, відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється рекомендованим листом із повідомленням копія заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення.

В матеріалах справи відсутні докази направлення судом та вручення ОСОБА_2 заочного рішення від 08 липня 2015 р.

Однак, в матеріалах справи міститься розписка адвоката відповідача ОСОБА_2 - Костоусова Д.Б. від 16 серпня 2016 р. про отримання копії заочного рішення (а.с. 56).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 44 ЦПК України в редакції закону, яка була чинною на день вручення адвокату відповідача заочного рішення по справі, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності.

За такого датою вручення ОСОБА_2 копії заочного рішення слід вважати 16 серпня 2016 р. - день вручення копії рішення її представникові адвокату Костоусову Д.Б., оскільки відсутні будь-які докази обмеження його повноважень відповідачем.

Окрім того, 23 серпня 2016 р. ОСОБА_2 зверталася до суду із заявою про розстрочку виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2015 р. та долучала до цієї заяви копію заочного рішення, яке просить скасувати, тобто мала копію цього рішення.

З урахуванням викладеного суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що заява про перегляд заочного рішення суду подана з пропуском визначеного законом строку.

Статтею 126 ЦПК України визначені наслідки пропущення процесуальних строків, а саме - право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В силу ч.ч. 1, 6, 7 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Звертаючись із заявою про поновлення строку, ОСОБА_2 вказувала лише на невиконання судом вимог ч. 3 ст. 222 ЦПК України щодо надсилання їй копії заочного рішення, оскільки поштою рішення суду не отримувала.

Відмовляючи у поновленні строку на звернення із заявою про перегляд заочного рішення суду, суд повно встановив обставини справи, дав їм належну оцінку та правильно виходив із відсутності для цього передбачених підстав.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду.

Так, як зазначено вище, 16 серпня 2016 р. через свого представника - адвоката Костоусова Д.Б. ОСОБА_2 отримала копію заочного рішення. Звертаючись до суду із заявою 23 серпня 2016 р. про розстрочку виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2015 р., ОСОБА_2 долучала до матеріалів справи копію заочного рішення.

За такого само по собі невиконання судом приписів щодо відправлення поштою копії заочного рішення не призвело до порушення прав відповідача, зокрема права на рівні умови порівняно з опонентами та розумну можливість відстоювати свою позицію у справах в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом, що є складовою визначеного ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод принципу права на справедливий суд відповідно до практики Європейського суду з прав людини, оскільки, як зазначено вище, відповідач із серпня 2016 р. мала копію заочного рішення, реалізовувала свої права, в тому числі як боржника у виконавчому провадженні з примусового виконання заочного рішення.

Будь-яких інших причин поновлення строку оскарження заочного рішення ОСОБА_2 у заяві по поновлення строку не зазначала.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити наступне.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Заочне рішення від 08 липня 2015 р. про стягнення заборгованості за кредитним договором згідно відмітки суду набрало законної сили 21 липня 2015 р. (а.с. 66-67) і 07 серпня 2015 р. на його виконання виданий виконавчий лист, за яким відкрито виконавче провадження (а.с. 68).

Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13).

Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами.

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення (пункт 52 рішення).

За цих підстав Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 цього ж рішення).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99) та у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03).

Таким чином, доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 р.).

Ураховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки поновлення строку більш ніж через два роки після вручення відповідачу копії заочного рішення призведе до порушення принципу правової визначеності.

Колегія суддів також відхиляє аргументи апеляційної скарги про порушення судом приписів ст.ст. 286, 287 ЦПК України та безпідставність вирішення судом питання про залишення зави про перегляд заочного рішення без розгляду, оскільки ст. 287 ЦПК України визначає наслідки розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, але не виключає вирішення питання про наявність підстав для поновлення строку (ст. ст. 126, 284 ЦПК України) на цій стадії із застосуванням відповідних наслідків.

Щодо аргументів апеляційної скарги про розгляд справи судом не у визначений час (9.30 год. 10 січня 2019 р.), на який з'явився представник заявника, а в іншій через знаходження судді по справі у нарадчій кімнаті, без повідомлення про це представника відповідача.

Згідно змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 була обізнана про призначення судового засідання з розгляду її заяви про перегляд заочного рішення на 9.30 год. 10 січня 2019 р.

В матеріалах справи (а.с. 169) є довідка про те, що учасники справи в судове засідання 10 січня 2019 р. не з'явилися, у зв'язку із чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскаржувана ухвала судом винесена 10 січня 2019 р. (а.с. 170).

Відомостей про те, що судове засідання було перенесено на інший час 10 січня 2019 р., в матеріалах справи не має.

Крім того, при розгляді заяви судом враховано усі аргументи, викладені ОСОБА_2 щодо пропуску строку звернення із заявою, будь яких нових доказів та обставин з цього приводу судом не встановлювалось, а тому розгляд заяви ОСОБА_2 у її відсутність та відсутність її представника не призвело до порушення прав заявника.

З урахуванням викладеного та положень ст. 375 ПК України колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року