Дата документу 31.05.2019 Справа № 336/3927/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3927/18 Головуючий у 1 інстанції: Марко Я.Р.
Провадження № 22-ц/807/1202/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що Концерн «Міські теплові мережі» у період з 01.12.2009 року по 01.10.2013 року надав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 10 080, 96 грн. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 130465109 від 11.07.2018 року квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності відповідачу. Отже, концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідача є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2017 року по справі № 336/9606/13 скасовано судовий наказ, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за заявою концерну «Міські теплові мережі» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 10 080, 96 грн., але вказана заборгованість не була погашена відповідачем ані на підставі вказаного наказу, ані добровільно.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 10 080, 96 грн. та судовий збір в розмірі 1 762,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за

надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у сумі 10 080,96

гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у сумі 1 762,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до п. 2 ч. 6 статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією, наданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради (а.с.27) та є споживачем послуг, які надає позивач.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 130465109 від 11.07.2018 року квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 11).

Згідно з пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (із змінами), розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Концерн «Міські теплові мережі» надає послуги з теплопостачання, а відповідач користується вказаними послугами з теплопостачання, чим підтвердила свою згоду на отримання вказаних послуг, що призвело до виникнення між нею та позивачем договірних відносин, які регулюються цивільним законодавством, що підтверджує наявність у відповідача обов`язку сплачувати позивачеві за отримані послуги.

Позивач у період з 01.12.2009 року по 01.10.2013 року надав відповідачу послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання до належного їй житлового приміщення на загальну суму 10 080,96 грн., але за вказаний період відповідач не здійснила оплату за отримані послуги, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості становить 10 080,96 грн., що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги (а.с. 5). Доказів протилежного суду не надано. Окрім того, матеріали справи також не містять доказів того, що відповідач зверталась до позивача у зв`язку з ненаданням послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання або наданням послуг неналежної якості.

Встановивши вказані обставини, суд визнав позовні вимоги обґрунтованими, а розмір заборгованості підтвердженим, тому задовольнив позов в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на чисельних порушеннях норм процесуального права судом при розгляді справи: не проведення судом повного фіксування судового розгляду; відсутності протоколів судового засідання; відсутності доказів сплати судового збору позивачем, недодержання принципу змагальності сторін; прийняття судом неналежних доказів.

Перевіривши вказані доводи апеляційної скарги, колегія встановила наступне.

Стаття 376 ЦПК України передбачає підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, якими є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 вказаної норми, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 376 ЦПКУ, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Отже, вказаною нормою процесуального закону розмежовано, які процесуальні порушення, допущені судом, є обов`язковими підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а порушення яких не призводить до таких наслідків, якщо рішення суду по суті є вірним та спір вирішено правильно.

В скарзі не зазначається жодної обов`язкової підстави для скасування рішення суду, а тому слід перевіряти одночасно з доводами скарги щодо порушень судом норм процесуального права правильність її вирішення по суті.

Загалом обставини справи судом встановлені вірно, а саме: що відповідач має у власності житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , у якому вона зареєстрована на час розгляду справи судом першої інстанції, до якого позивачем надавались послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, від яких не від`єднано у законному порядку це житлове приміщення. Тому остання як споживач зазначених комунальних послуг має здійснювати оплату за їх споживання виконавцю цих послуг, яким у періоді з 01.12.2009р. по 01.10.2013р. був концерн «МТМ».

Суд також правильно встановив, що у періоді з 01.12.2009 року по 01.10.2013 року позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання на загальну суму 10 080,96 грн., яку відповідач не погашала взагалі. Доказів ненадання вказаних послуг, надання їх неналежної якості, або щодо неправильності визначеної заборгованості відповідач суду не надала.

Отже, по суті спір судом було вирішено правильно на підставі вказаних встановлених обставин та у відповідності до ст.ст. 19, 20, 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 67, 68, 162 ЖК України, ст.ст. 509, 526, 610 ЦК України, пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Між тим, колегією встановлені наступні упущення, допущені судом першої інстанції, які визнаються істотними.

Так, статтею 367 ЦПК України встановлені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Частиною 1 вказаної норми врегульовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; ч. 2 - суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У частині 4 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що відповідач заявляла про застосування строків позовної давності, та це питання вирішувалось судом першої інстанції, який визнав, що строк позовної давності не є пропущеним позивачем щодо всієї суми заборгованості за надані комунальні послуги.

Між тим, суд неправильно вирішив це питання з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина1 статті 261 Цивільного кодексу України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач скористалась своїм правом та просила суд застосувати до позовних вимог позовну давність.

Відповідно до частини 2 статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно з частиною 1 статті 160 Цивільного процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгля-

ду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Як встановлено судом, 25.11.2013 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за заявою концерну «Міські теплові мережі» в особі філії концерну «МТМ» Шевченківського району м. Запоріжжя про видачу судового наказу видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за використану теплову енергію за оспорюваний період в сумі 10 080,96 грн., який в подальшому за заявою відповідача ОСОБА_1 скасовано ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2017 року по справі № 336/9606/13, та роз`яснено позивачу його право на звернення з тими ж самими вимогами до суду у позовному провадженні.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності (правова позиція, висловлена у Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14).

З урахуванням вказаного, суд зробив такі висновки: з даним позовом до суду концерн «Міські теплові мережі» звернувся 18.07.2018 року, що підтверджується відтиском штампу вхідної кореспонденції Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, але зверненням з заявою в листопаді 2013р. про видачу судового наказу та її задоволенням судом було перервано строк позовної давності, який не пропущений щодо всього періоду заборгованості.

Разом з тим, колегією встановлено, що з особового рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ОСОБА_1 для врахування оплати за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання позивачем, слідує, що станом на грудень 2009р. вже малось сальдо у розмірі 2 461,12 грн., тобто частина заборгованості виникла ще до грудня 2009р. ( а.с. 6).

Крім того, судовий наказ перериває строк давності лише на наступні 3 роки, а також назад на 3 роки, а не на весь попередній та наступний періоди.

Також колегією враховується, що порушення права у позивача відбулось лише з часу скасування судового наказу 22.08.2017р., оскільки існування судового наказу у періоді з дня його прийняття 25.11.2013р. по 22.08.2017р. вказувало на захищене право позивача на отримання вказаної заборгованості, тому існування судового наказу переривало строк позовної давності на весь період його чинності. Тобто право на позов у позивача виникло лише з 22.08.2017р., а позов подано до суду 18.07.2018р. в межах трирічного строку позовної давності.

Ухвала про видачу судового наказу прийнята судом 25.11.2013р., а тому в межі позовної давності вкладається період з грудня 2010р. по 01.10.2013р., а не весь період, за який визначено заборгованість позивачем, як помилково вважав суд першої інстанції. Тому можна було стягнути заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем лише у тому розмірі, що виник у вказаному періоді, та становить: 10080,96 грн. (вся заборгованість) 4 771,79 грн. ( до грудня 2010р.) = 5309,17 грн.

Враховуючи, що вирішення спору напряму залежить від правильного застосування судом норм матеріального права щодо позовної давності, то неправильне їх застосування відповідно до положень ч. 4 ст. 367 ЦПК України є підставою для виходу за межі апеляційної скарги та, відповідно, зміни судового рішення в частині розміру стягнутої заборгованості та судових витрат.

Що стосується вищенаведених доводів скарги про процесуальні порушення, допущені судом, то колегія встановила такі обставини.

Судове засідання 09.10.2018р. не проводилось у зв`язку з перебуванням судді Марко Я.Р. у нарадчій кімнаті по кримінальній справі ( а.с. 36), судове засідання 26.11.2018р. не відбулось у зв`язку з колегіальним розглядом кримінальної справи за участі судді ОСОБА_2 ; судове засідання 13 грудня 2018р. відбулось за відсутності сторін, тому фіксації не відбувалась.

За вказаних обставин, порушень в цій частині з боку суду не встановлено, оскільки у відповідності до вимог ч. 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки учасників справи фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Також відповідач посилається на ненадання належних доказів сплати судового збору позивачем за подання позову до суду, оскільки платіжне доручення № 682 від 31.01.2018р., долучене позивачем, не містить підписів платника.

Проте ці ствердження є неспроможними, оскільки платіжне доручення № 682 має мокрий штемпель банку платника, що свідчить про сплату коштів за цим платіжним дорученням, та відомості про зарахування в доход відповідного бюджету суми сплаченого судового збору у розмірі 1 762 грн.

В скарзі вказується на порушення принципу диспозитивності та змагальності, що полягає у ненаданні відповідачу матеріалів справи для ознайомлення.

Дійсно, в справі мається заява ОСОБА_1 про надання їй справи для ознайомлення від 21.11.2018р. ( а.с. 48), але не мається відомостей, що їй відмовили в цьому, що не свідчить про будь-які порушення з боку суду.

В скарзі зазначається, що суд прийняв в якості доказів незавірені у відповідності до вимог ч. 2 статті 95 ЦПК України документи.

Але перевіркою встановлено, що всі документи, які складались позивачем або оригінали яких маються у позивача, належним чином завірені ( а.с. 5, 9, 15-22, 57-58). Не завірено лише копію ухвали суду про видачу судового наказу, яка і не може бути завірена позивачем, оскільки має інший порядок її засвідчення. Та відповідач і не заперечувала існування цієї ухвали та її скасування на підставі її заяви про скасування судового наказу.

Таким чином, доводи скарги в частині порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, та навіть їх наявність не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду повністю та відмови в позовних вимогах.

Змінюючи рішення суду в частині розміру стягнутої заборгованості, колегія вирішує питання щодо судових витрат.

Так, позивачем сплачено судовий збір в сумі 1762 грн. за подання позову на суму 10 080,20 грн., а задоволено вимоги на суму 5 309,17 грн., тому компенсації за рахунок відповідача належить судовий збір у сумі: 5 309,17 х 1762 : 10080,20 = 928,03 грн.

ОСОБА_1 сплачено за подання апеляційної скарги судовий збір в сумі 2 643 на рішення про стягнення з неї 10080,20 грн., а в позові відмовлено на суму 4771,03 грн., тому їй до компенсації за рахунок позивача належить судовий збір в сумі: 4771,03 х 2643 : 10080,20 = 1250,95 грн.

Взаємозарахуванням належних сторонам сум судового збору визначено, що відповідачу належить компенсувати за рахунок позивача судовий збір на суму: 1250,95 928,03 = 322,92 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 367, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2018 року у цій справі змінити в частині розміру стягнутої заборгованості та скасувати в частині судових витрат.

Вважати стягнутою з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за період з 01 грудня 2010р. по 01 жовтня 2013р. за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у сумі 5 309 (п`ять тисяч триста дев`ять) гривень 17 копійок.

В решті позову та у стягненні судових витрат відмовити.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 322 (триста двадцять дві) гривні 92 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова прийнята, складена та підписана 31 травня 2019 року.

Головуючий:

Судді: