КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5821/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року у складі судді Букіної О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання довіреності недійсною,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 ( ОСОБА_2), обґрунтовуючи його тим, що 30 листопада 2010 року від імені ОСОБА_1 була видана довіреність на ОСОБА_2 . Вказав, що дану довіреність не підписував, а тому вважав, що наявні всі підстави для визнання такої довіреності недійсною.

Тому, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсною довіреність серія ВРД 087815, видану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко Оксаною Олександрівною, зареєстровану в реєстрі №2490 від 30 листопада 2010 року.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною довіреність серія ВРД 087815, видану Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко Оксаною Олександрівною, зареєстрованої в реєстрі №2490 від 30 листопада 2010 року.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, і неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вказує, що у провадженні іншого суду перебуває справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, і зазначене є підставою для скасування рішення суду. Вважає, що представник позивача ОСОБА_7 зловживав своїми процесуальними правами, оскільки останній не повідомив суд першої інстанції про наявність іншого аналогічного спору.

Позивач ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу у якому вказав, що банк не може бути відповідачем у справі, оскільки він не є стороною правочину. Вважає, що у судах не розглядається спір між тими ж сторонами з приводу того ж самого предмету позову.

ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що підпис на оспорюваній довіреності виконаний не позивачем, а іншою особою, а тому наявні підстави для визнання такої довіреності недійсною.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальнее настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Указане підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України та Верховного Суду (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі №6-806цс16, постанова Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі №61-10910св18).

Судом установлено, що 30 листопада 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко Оксаною Олександрівною була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_1 (ОСОБА_1) на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_2) (а.с.4-7 т.1).

Відповідно до змісту оспорюваної довіреності ОСОБА_1 (ОСОБА_1) уповноважив ОСОБА_2 (ОСОБА_2) бути його представником у банківських установах у місті Києві, в тому числі Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» з питань користування та розпорядження відкритим на його ім`я банківського рахунку № НОМЕР_1 з правом розпорядчого підпису (а.с.16 т.1).

Встановлено, що відповідно до Звіту, легалізованого Посольством України в Японії примірника звіту про ідентифікацію почерку від 12 вересня 2013 року з перекладом на українську мову від 12 вересня 2013 року, проведеного Інститутом Технічних Наук і Технології Тайванської Академії розвитку і Досліджень Економіки і Технології, інститут визнав, що підпис в «засвідченому підписі», ієрографічні знаки написані позивачем особисто, і на «українському документі», наданому позивачем, не збігаються один з одним в індивідуальних характеристиках, і встановив, що це «неідентичні» підписи, не написані тією ж особою (а.с.86-151 т.1).

Згідно Висновку експертного почеркознавчого дослідження підпису від імені ОСОБА_1 (ОСОБА_1) від 19 липня 2018 року №2563 підпис від імені громадянина Республіки Китай ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), який міститься в Довіреності від 30 листопада 2010 року, складеній від імені громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) на ім`я громадянина Палестини ОСОБА_2 , посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О.О ., зареєстрований в реєстрі за №2490, виконаний не ОСОБА_1 ( ОСОБА_1), а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) (а.с.163-170 т.1).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з`ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин (постанова Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-619цс15).

Правильним і таким, що ґрунтується на нормах матеріального права і обставинах справи, є висновок суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про визнання недійною довіреності, оскільки обставини, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, передбачені законом як підстави для визнання правочину недійсним.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивач, при зверненні до суду із позовом про визнання недійсною довіреності, зазначив, які його цивільні права та інтереси були порушені, і тому визнання правочину недійсним, як спосіб захисту, може бути застосовано.

Судом першої інстанції було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним.

А тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсною довіреності є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що у провадженні іншого суду перебуває справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, і зазначене є підставою для скасування рішення суду, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження указаних доводів.

Так, до апеляційної скарги скаржник додав копії позовних заяв ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) у справах, що перебували/перебувають на розгляді Печерського районного суду міста Києва. Разом з тим, у вказаних спорах відрізняється суб`єктний склад (учасники справи), предмет та підстави позову, а тому не можна вважати дані спори аналогічними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «22» травня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк О.І. Сліпченко