КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №755/13073/18

провадження №22-ц/824/9981/2019

03 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т. А.,

за участю секретаря Примушка О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року в складі судді Катющенко В. П. ,

встановив:

21.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником квартири № АДРЕСА_2, на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року, укладеного між ним та ОСОБА_3. Станом на час укладення вказаного договору у вказаній квартирі був зареєстрований також її син, ОСОБА_2

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 не є членом його сім'ї, а право користування останнього вказаною квартирою припинилося у зв'язку з припиненням права власності на квартиру попереднього власника - його матері, яка померла у 2017 році, він, як новий власник квартири, не має можливості належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися нею, у тому числі проживати та зареєструвати в ній своє місце проживання, просив позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою № АДРЕСА_2 В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що за свого життя ОСОБА_3 не укладала договорів довічного утримання та не передавала у власність ОСОБА_1 свого майна, однак страждала на хронічні психічні захворювання, перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері. Факт укладання договору довічного утримання оспорюється ним в судовому порядку.

Згідно відповіді №6445/125/50-06-2018 від 21 червня 2018 року Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві на звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій громадян, що проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, для вирішення спірних питань щодо відшкодування матеріальних та моральних збитків, ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду за захистом свої порушених прав, свобод чи інтересів.

В той же час, ОСОБА_1 у жодний спосіб не звертався до нього та не повідомляв про необхідність звільнення квартири, не інформував про те, що саме він є власником даного житла.

Також зазначив, що на момент розгляду справи по суті в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться обтяження: запис про обтяження №17426600 від 14.11.2016 на підставі договору довічного утримання від 14.11.2016; запис про обтяження №21584320 від 25.07.2017 на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2017 року по справі №755/8882/17. Вказана обставина свідчить про те, що суд не міг надавати правову оцінку спірним правовідносинам до моменту зняття обтяжень, та мав перевірити, чого саме дані обтяження стосуються.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Шашурін Д. Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначив, що обставина укладення договору довічного утримання між ОСОБА_3 (відчуджувачем) та ОСОБА_1 (набувачем) підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Звернення позивача до відповідача з приводу необхідності звільнення спірної квартири підтверджується відповіддю №6445/125/50-06-2018 від 21 червня 2018 року Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Станом на 16.07.2019 року договір довічного утримання від 14 листопада 2016 року в судовому порядку ОСОБА_2 оспорено не було, жодної позовної заяви з цього приводу ним не подавалося.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Власенко Д.О. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити. Пояснили, що 03 жовтня 2019 року до Дніпровського районного суду м. Києва було подано заяву про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Шашурін Д. Ю. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 листопада 2016 року між ОСОБА_3 (відчуджувач) та ОСОБА_1 (набувач) укладено договір довічного утримання, зареєстрований у реєстрі за №2306, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л. В.

За умовами вказаного договору ОСОБА_7 передає у власність, а набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_2, взамін чого ОСОБА_1 зобов'язується забезпечувати відчуджувача утриманням довічно на умовах цього договору (а. с. 7-12).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 14.11.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л. В. зареєстровано право приватної власності на вказану квартиру за ОСОБА_1

При посвідченні договору довічного утримання приватним нотаріусом було накладено заборону відчуження майна, яке є предметом договору.

Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У вказаній квартирі залишився проживати відповідач ОСОБА_2, право користування якого спірним житловим приміщенням існувало до наявності такого права у його матері, ОСОБА_3, членом сім'ї якої він був.

Згідно статті 291 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Встановлено, що відповідач зареєстрований у спірному житловому приміщенні за згодою його колишнього власника - ОСОБА_3, як член її сім'ї.

За наслідками укладення 14.11.2016 р. ОСОБА_3 договору довічного утримання, власником спірного житлового приміщення став позивач ОСОБА_1

Встановивши, що право користування квартирою № АДРЕСА_2 ОСОБА_2 було похідним від прав колишнього власника цієї квартири, членом сім'ї якої він був, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, 09 червня 2017 року слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва винесено ухвалу в справі № 755/8882/17 за клопотанням слідчого Дніпровського управління поліції ГУНП в місті Києві було накладено арешт на спірну квартиру шляхом заборони її відчуження.

Разом з тим, вказана заборона не перешкоджала суду першої інстанції розглянути даний спір, надати правову оцінку спірним правовідносинам та ухвалити рішення по суті заявлених позовних вимог.

Посилання відповідача на те, що за свого життя ОСОБА_3 страждала на хронічні психічні захворювання та перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері, не є обставиною, що свідчить про те, що договір довічного утримання з нею не укладався.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину - договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року відповідачем спростована не була.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи докази не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК Українисуд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк