РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/12702/15-ц

Провадження № 2/643/28/19

06.05.2019 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого - судді Майстренко О.М., за участю секретаря судового засідання - Постульга О.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Акцент Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання порушеним прав споживача фінансових послуг банку, та визнання недійсними договору споживчого кредиту № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, іпотечного договору № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, договору поруки №HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, зобов`язання вчинити певні дії та застосування реституції до недійсного правочину,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду в серпні 2015 року з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання порушеним прав споживача фінансових послуг банку, та визнання недійсними договору споживчого кредиту № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, іпотечного договору № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, договору поруки №HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, зобов`язання вчинити певні дії та застосування реституції до недійсного правочину.

В ході судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним договір споживчого кредиту № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, іпотечний договір №HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, договір поруки №HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, зупинити АТ КБ «Акцент Банк» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» () з моменту останньої оплати за квитанціями, виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна іпотечним договором № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за №437, зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» () повернути ОСОБА_4 оригінали договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 28.03.2007 року зареєстрований в реєстрі за №430; витяг з державного реєстру правочинів від 28.03.2007 року; заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про отримання коштів за продаж квартири від 28.03.2007 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер запису П-5-47705 в книзі 1 від 29.03.2007 року, застосувати до недійсного правочину договору споживчого кредиту № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року наслідки реституції, шляхом приведення сторін у попередній стан.

Позовні вимоги позивач ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що 28 березня 2007 року між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» був підписаний договір споживчого кредиту №HAH2GK16150029, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати на споживчі цілі (придбання нерухомого майна) кредит в іноземній валюті у розмірі 39000,00 (тридцять дев`ять тисяч) доларів США, сплату страхових платежів в розмірі 7846 (сім тисяч вісімсот сорок шість) доларів США 54 центи, а всього 46846 (сорок шість тисяч вісімсот сорок шість) доларів США 54 цента зі сплатою відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк з 28.03.2007 року по 26.03.2027 року (240 місяців) та сплатою комісійної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми кредиту на момент його видачі і 0,20% щомісяця в період сплати заборгованості за кредитом. Кредит надавався позичальникові у вигляді не відновлювальної кредитної лінії.

У забезпечення грошових зобов`язань за Кредитним договором, позивач згідно договору №HAH2GK16150029 від 28 березня 2007 року передала в іпотеку Банку нерухоме майно у вигляді двокімнатної квартири загальною № АДРЕСА_1 . Зазначений договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., про що внесено запис в реєстр за №436.

Крім цього, в забезпечення виконання умов кредитного договору від 28 березня 2007 року, був укладений договір поруки №HAH2GK16150029 з ОСОБА_2 .

Позивач посилається на те, що відповідач під час укладення кредитного договору порушив право споживача фінансових послуг банку та вимоги діючого на дату укладення оспорюваного кредитного договору законодавства у сфері споживчого кредитування. Відповідачем були проігноровані вимоги закону, а саме: щодо обов`язковості розкриття їй належної, доступної та достовірної інформації в письмовій формі; про умови кредитування які вона мала б розуміти при укладенні оспорюваного кредитного договору; щодо вартості усіх послуг з оформлення договору про надання кредиту та сукупну вартість (ціну) кредиту, які позичальник мала би сплатити на користь банку за весь період кредитування. Позивач вказує на невідповідність графіка платежів по кредиту умовам Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, у якому мало б бути узгоджено порядок і алгоритм розподілу помісячних платежів за кредитом та викладено помісячно знижувальний залишок по кредиту і суми процентів за користування кредитом та про всі супутні витрати на користь третіх осіб, які пов`язані з укладенням, обслуговуванням та виконанням кредитного договору. Також не було викладено про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку та про тарифи банку, у тому числі тих, які пов`язані з конвертацією і купівлею валюти. Позивач посилаючись на завищення банком сукупної вартості кредиту на дату укладення оспорюваного договору як у процентному значенні так і в грошовому виразі, які за її твердженням є явно завищені від узгоджених з нею у кредитному договорі, зазначає, що відповідач під час укладення оспорюваного договору, скориставшись своїм переважним становищем відносно неї, за вище вказаних обставин позбавив її в реалізації права на вільне волевиявлення, чим ввів в оману, під впливом якого позивач підписала кредитний договір.

За сукупністю викладених обставин позивач вважає, що внаслідок недобросовісних дій Банку під час укладення спірного кредитного договору, які на її думку є нічим іншим як забороненою нечесною підприємницькою практикою, порушено її права та інтереси як споживача фінансової послуги, передбачені та охоронювані Законом України «Про захист прав споживачів», а відтак вважає, що ці права та інтереси можуть бути поновлені судом у спосіб, передбачений ст.ст. 18, 19 названого Закону, а саме визнання недійсним спірного кредитного договору.

Вказуючи на те, що, на її думку, в діях відповідача, які полягають у замовчуванні перед позивачем реальної ціни пропонованої їй фінансової послуги, вбачаються ознаки нечесної підприємницької практики. Зауважила, що Відповідач є суб`єктом господарювання, метою діяльності якого є отримання прибутку, що вказує на мотив таких дій відповідача, а саме, в отримання ним прибутку у розмірі більшому ніж той, на який би він міг розраховувати, дотримуючись чесної підприємницької практики. Вважає, що введення Відповідачем в оману Позивача щодо ціни спірного кредитного договору спонукало останню до помилкового його виконання, а ці обставини є підставами визнання недійсним спірного кредитного договору в силу вимог ст.19 Законом України «Про захист прав споживачів». Зазначила, що викладені нею доводи підтверджуються належними та допустимими доказами у матеріалах справи.

Позивач зазначає, що Банк не дотримав та грубо порушив вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання Позичальнику об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів а також те, що Банк в умовах кредитного договору, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які мали бути обумовлені та узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання позивача, є ознаками введення її Банком в оману. За таких обставин, просить суд визнати кредитний договір недійсним, укладеним під приводом обману.

Також позивач просила суд визнати недійсними договори іпотеки та поруки, як похідні від основного договору споживчого кредиту від 28.03.2007 року.

Також позивач просила суд застосувати правові наслідки визнання правочинів недійсними шляхом зупинення нарахування АТ «Акцент Банк» пені, відсотків, штрафних санкцій за договором надання споживчого кредиту №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 з моменту останньої оплати кредиту за квитанціями; виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 28.03.2007 року, а саме: на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; а також шляхом зобов`язання сторін повернути один одному у натурі все, що вони отримали на виконання угод за договором про надання кредиту на споживчі цілі та зобов`язання повернути оригінали договору купівлі-продажу квартири з додатками та витягу про право власності на нерухоме майно.

Представник позивача позов підтримала, з підстав викладених у позові та просила суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні надав відзив на позов в якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню, оскільки сторони при укладенні договору кредиту досягли згоди щодо всіх істотних умов, результатом чого стало підписання кредитного договору 28.03.2007 року. Також представник відповідача зазначив, що сторони діяли при підписанні договору вільно (свобода договору ст.627 ЦК України), а позивач мала змогу протягом чотирнадцяти днів відмовитись від виконання договору у випадку, якщо б її не влаштовували його умови. Позивач тривалий час виконувала умови договору, що також свідчить щодо його укладення.

Введення позивача в оману представник відповідача вважає голослівними, оскільки позивачем не надано належних доказів того, що Банк умисно ввів позивача в оману стосовно істотних умов кредитного договору та ненадання достатньої, достовірної та необхідної інформації, яка мала передувати укладенню кредитного договору.

Представник відповідача не погоджується із тим, що Банком зазначена інформація позивачу не надавалася, оскільки в анкеті-заяві стоїть власний підпис позивача про те, що її в письмовому вигляді повністю ознайомили із необхідною інформацією у відповідності із вимогами Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, представник відповідача зазначив, що Банк повністю виконав умови кредитного договору від 28.03.2007 року та надав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 39000,00 доларів США для придбання нерухомості, яка потім була передана Банку в іпотеку, а також банком на банківському рахунку було зарезервовано 7846,54 доларів США на сплату страхових платежів іпотечного майна та особистого страхування життя позивача.

Зазначив, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види (способи) забезпечення зобов?язань позичальника, відсоткова ставка, порядок плати за кредит, порядок зміні припинення договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Отже укладаючи та підписуючи 28.03.2007 року кредитний договір №№HAН2GК16150029, отримуючи грошові кошти у сумі 39000,00 доларів згідно заяви на отримані готівки №1 від 28.03.2007 року, позивач усвідомлювала свої дії та передбачала їх наслідки.

Також представник Відповідача зауважив, що сплата 0,20% щомісяця в період сплати заборгованості за кредитом Банку у вигляді комісійної винагороди за надання фінансового інструменту є цілком законною та узгодженою сторонами. Також просив застосувати строки позовної давності до позовних вимог.

Представник відповідача АТ «Акцент Банк» в судове засідання не з`явився, однак надав відзив на позов, в якому просив суд у задоволенні позову відмовити та застосувати строки позовної давності до позову і розгляд справи проводити за відсутністю представника АТ «Акцент Банк».

У відзиві на позов представник відповідача АТ «Акцент Банк» зазначив, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки ПАТ КБ "Приватбанк" було виконано умови кредитного договору від 28.03.2007 року та надано ОСОБА_4 46846,54 доларів США.

ОСОБА_4 умови договору не виконує та не здійснює погашення виниклої заборгованості за кредитним договором. Відповідач АТ "Акцент Банк" зазначає, що і банк і позивач однаково несли валютні ризики, а тому порушень умов договору не відбулося із боку банку.

Також представник відповідача АТ "Акцент Банк" зазначив, що АТ "Приватбанк" позивачеві було надано вичерпну інформацію у відповідності до вимог Закону України "Про захист прав споживачів", про що свідчить укладення між сторонами 28.03.2007 року договору споживчого кредитування.

Також представник відповідача АТ "Акцент Банк" вважає, що поданням цієї позовної заяви позивач намагається уникнути відповідальності за взяті на себе зобов`язання за кредитним договором.

Щодо щомісячної комісії встановленої банком за надання фінансового інструменту, то представник відповідача АТ "Акцент Банк" повністю підтримує АТ "Приватбанк" та вважає, що саме позивач має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, а комісія банку є домовленістю сторін договору (свобода договору ст.627 ЦК України), тобто є законною.

У випадку задоволення позову просить застосувати ч.1 ст.1057-1 ЦК України та зобов`язати позивача повернути АТ «Акцент Банк» 46846,54 доларів США.

Третя особа- ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився,про час і день розгляду справи повідомлений у встановленому порядку та належним чином.

Дослідивши надані у справі докази, взявши до уваги письмові пояснення представника позивача, письмові пояснення позивача, письмові пояснення представника відповідача АТ КБ «Приватбанк», відзив на позов ОСОБА_4 наданий представником АТ «Акцент Банк», пояснення учасників справи надані у судовому засіданні, суд встановив наступне.

Згідно з частинами 1-5 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що 28 березня 2007 року Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» був підписаний споживчий кредитний договір №№HAН2GК16150029 з ОСОБА_3 , згідно умов якого Банк зобов`язався надати кредит в іноземній валюті в сумі 39000,00 (тридцять дев`ять тисяч) доларів США на споживчі цілі, сплату страхових платежів в розмірі 7846 (сім тисяч вісімсот сорок шість) доларів США 54 центи, а всього 46846 (сорок шість тисяч вісімсот сорок шість) доларів США 54 цента зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк з 28.03.2007 року по 26.03.2027 року та сплатою комісійної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми кредиту на момент його видачі і 0,20% щомісяця в період сплати заборгованості за кредитом. Кредит надавався позичальникові у вигляді не відновлювальної кредитної лінії.

Згідно з умовами п.1.1. Договору кредиту HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1 Договору кредиту, а саме: №4352. Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки.

Згідно п.7.1 Договору кредиту, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 28.03.2007 року по 26.03.2027 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 46846,54 доларів США: на придбання нерухомості в сумі 39000,00 доларів США, сплату страхових платежів у сумі 7846,54 доларів США у випадках та у порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 цього договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період оплати.

Відповідно до п.3.1. Договору кредиту за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі визначеному п.7.1 змінної частини Договорів кредиту.

Згідно п.3.2 Договору кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі зазначеному в п.7.4 цього договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Пунктом 7.4 Договору кредиту передбачено, що згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, передбачених п.п. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 2,16% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Як передбачено п.3.4 Договору кредиту, нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки рахуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

При укладенні договору кредиту 28 березня 2007 року сторонами було підписано додаток №1 « Графік погашення кредиту», який є невід`ємною частиною основного договору кредиту.

28 березня 2007 року між Банком та позивачем для забезпечення кредитного договору було укладено іпотечний договір №HAH2GK16150029.

Також 28 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 для забезпечення кредитного договору було укладено договір поруки №HAH2GK16150029.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України).

Проте, аналіз норми ч. 4 ст. 42 Конституції України, надає судові підстави для висновку, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, яка звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 цивільного закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, в даному випадку є іпотека), слід віднести обов`язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-IV).

Статтею 1 вказаного Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» визначено, що іпотечний борг - це основне зобов`язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст.2 Закону № 979-IV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець. Договір про іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем ще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена ним у письмовій формі містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов`язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов`язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов`язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов`язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

Встановлена Законодавцем передумова обов`язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправ`я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

У іншому випадку, відсутність в умовах спірного правочину вищезазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вищенаведена правова конструкція норм Законів, надає суду підстави для висновку, що на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV щодо необхідності та обов`язку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» з числа інших обов`язкових умов, що випливають із суті та умов договору, мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі.

Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та є необхідними і обов`язковими для такого виду договорів.

Відповідно до п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що свобода договору при укладенні кредитного договору № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, не є абсолютною та обмежується спеціальними нормами законодавства у сфері споживчого кредитування. За таких умов, сторони кредитного договору не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, оскільки, урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд погоджується з доводами позивача та її представника про відбування процесу формування волі позичальника під впливом омани під час прийняття нею рішення про отримання кредиту, недотримання Банком істотних умов кредитного договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, та про наявність умислу в діях Банку щодо введення споживача в оману, під впливом якої позичальником укладено кредитний договір, що оспорюється.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлено обов`язок кредитора, щодо неухильного дотримання вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 4 частини 1 статті 4 та частини 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Вимогою ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов`язано Банки перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, із зазначенням викладеної в цих умовах переліком інформації.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача, про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Вимогами ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту Банки зобов`язані зазначати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати предмет задекларованої послуги, а й отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. У зобов`язанні мають бути чітко визначені його суб`єкти та конкретизований його об`єкт.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Таким чином, з метою належного захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, банки зобов`язано надавати споживачам необхідну, доступну, достовірну, повну та своєчасну інформацію зокрема, про орієнтовну сукупну (реальну) вартість кредиту.

Такого роду інформація про ціну (сукупну вартість) кредиту - по своїй суті та правовій природі є суттєвою, яка істотно впливає на вибір і волевиявлення позичальника, щодо прийняття ним рішення про необхідність укладання кредитного договору на таких умовах оскільки, споживач може не володіти спеціальними знаннями про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває, а тому обов`язок доведення необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації про продукцію (у даному випадку про послугу споживчого кредитування та реальну вартість кредиту) законодавцем покладається саме на суб`єкта господарювання (кредитора).

А тому, враховуючи вищенаведене, істотними умовами кредитного договору, щодо яких має бути досягнуто згоди в обов`язковому порядку, є умови, які встановлені частинами 2 та 4 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

У Директиві Європейського Парламенту та Ради ЄС 2005/29/ЄС від 11.05.2005 щодо несправедливих видів торговельної практики зазначено, що фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

Згідно із п. 9 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Беручи до уваги приписи пункту 14 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в системному зв`язку зі ст.ст. 11, 19, ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» суд констатує, що в їх змісті законодавцем визначено чіткі критерії і обставин умислу, які з вини кредитора (банку) у будь-якому разі порушують права споживача внаслідок умисних дій/бездіяльності банку та є нечесною підприємницькою практикою, якими зокрема, є: порушення права споживача на свободу вибору продукції при реалізації продукції будь-яким чином; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; ціну продукції визначено неналежним чином.

Вимогою ч.3 ст.203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При визначенні вільного волевиявлення учасника правочину (зокрема, позичальника у даному випадку) і відповідність її внутрішньої волі на укладення правочину, суд враховує наступне.

При укладенні правочину під впливом обману формування волі споживача відбувається не вільно, а внаслідок недобросовісних дій інших осіб, що полягали у здійсненні впливу на формування волі споживача шляхом повідомлення йому таких відомостей, які спонукають споживача до укладення договору.

Таким чином, аналіз змісту вище наведеного дозволяє суду дійти висновку, що умисне замовчування кредитором про факти, які мають істотне значення для споживача, суттєво впливають на його волевиявлення та можуть перешкодити вчиненню правочину, які є ознаками омани під впливом якої волевиявлення споживача є не вільним і не відповідає його внутрішній волі.

З метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів (далі - кредитні договори), запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України "Про Національний банк України", статей 47, 49 та 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. N 168 затверджені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808.

Зазначену Постанову НБУ прийнято після укладення договору споживчого кредиту № HAH2GK16150029, який підписано сторонами 28 березня 2007 року.

Як зазначено в запереченнях відповідача на позов, дані про особу кредитора були надані позивачеві у письмовому вигляді разом із іншими документами передбаченими Законом України «Про захист прав споживачів», наслідком чого є підписання сторонами кредитного договору та відсутність від позивача претензій протягом 14 днів та протягом 3-х років (позовна давність) з моменту укладення договору. Інших доказів надання документів, на думку представника відповідача, не повинно бути, тому що законом в редакції 2006 року не було передбачено обов`язку кредитора отримувати від позичальника підпису про ознайомлення з інформацією про умови кредитування.

Відповідач АТ КБ «Приватбанк» наполягав на тому, що до правовідносин між позивачем і Банком вимоги Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року застосуванню не підлягають.

Суд не погоджується із думкою відповідача АТ КБ «Приватбанк», оскільки Національний Банк України в своїх листах №18-112/219-637 від 19.01.2006 року; №43-311/4217-7165 від 13.07.2007 року; №40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року та Постановою №98 від 28.03.2007 року «Про схвалення методичних рекомендацій щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України» неодноразово попереджав комерційні банки України про дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та можливість виникнення комплаєнс-ризиків та непередбачених втрат від невиконання імперативної норми Закону. Також регулятор зазначив, що у разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати про предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору.

Листом від 19.01.2006 р. № 18-112/219-637 НБУ звертав увагу банків на необхідність врахування ними у своїй кредитній політиці вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, наголошувалося на необхідності перегляду діючих форм кредитних договорів. Разом із цим зверталася увага банків на можливість виникнення в їх діяльності певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит з фізичними особами, що обумовлені нормами ст. 11 Закону.

Суд приходить до висновку, що договір споживчого кредиту - це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших банківських правочинів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на АТ КБ «Приватбанк» покладався обов`язок після укладення із позивачем ОСОБА_4 та прийняттям Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року привести у відповідність до вимог затверджених нормативних актів діючих кредитних договорів, у тому числі кредитного договору № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що до правовідносин позивача та відповідача АТ КБ «Приватбанк» щодо укладення та виконання умов кредитного договору № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року мають застосовуватися вимоги Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, якою затверджено «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

У даних Правилах вказані обов`язкові умови із числа інших обов`язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Відповідно до ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Відповідно до ч. 2 ст. 72 ЦПК України експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Відповідно до ч. 6 ст. 106 ЦПК України експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. У висновку експерта зазнається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, згідно ч. 5 ст. 106 ЦПК України.

Ухвалою суду від 24.03.2017 року за клопотанням представника позивача про призначення по справі судово-економічної експертизи документів фінансово-кредитних операцій, було призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса.

Відповідна економічна експертиза була проведена і у Висновку експерта №6713 від 01.08.2017 року за результатами проведеної економічної експертизи зазначено наступне:

В обсязі наданих матеріалів та відповідно до проведеного дослідження визначено, що кредитний договір №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року та графік погашення платежів не містять інформацію про сукупну вартість кредиту та абсолютне значення подорожчання кредиту із зазначенням послуг страхових компаній, нотаріусу, оцінщика, державного мита, Пенсійного збору, комісійних банку за відкриття рахунку, ведення рахунку, валютно-обмінні операції та інше із зазначенням грошових сум, які мають бути витрачені споживачем при укладенні кредитного договору та інформацію про попередження споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач у відповідності до законодавства України про захист прав споживачів.

В обсязі наданих матеріалів та відповідно до проведеного дослідження, повернення кредитних коштів з нарахованими на них відсотками рівними частками протягом усього періоду кредитування, визначене в графіку погашення платежів за кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року передбачає ануїтетний спосіб погашення кредиту.

Розрахований відповідно до умов кредитування (сума кредиту 46846,54 доларів США, відсоткова ставка, строк кредитування), визначених кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007року, щомісячний ануїтетний платіж складає 548,25 доларів США (454,56+93,69 доларів США, виходячи з п.7.1 Кредитного договору), та не відповідає розміру платежу в сумі 460,06 доларів США, зазначеному у додатку №1 «Графіку погашення кредиту» вказаного кредитного договору (п.7.1 договору).

Розрахований відповідно до умов кредитування (виходячи з суми кредиту 39000,0 доларів США, відсоткова ставка, строк кредитування), визначених кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007року, щомісячний ануїтетний платіж складає 456,43 доларів США (378,43+78 доларів США, виходячи з п.7.1 Кредитного договору), та не відповідає розміру платежу в сумі 460,06 доларів США, зазначеному у додатку №1 «Графіку погашення кредиту» вказаного кредитного договору (п.7.1 договору).

Відповідно до проведеного дослідження, в обсязі наданих матеріалів визначити в якій валюті, в якому порядку було здійснено операцію надання кредитних коштів готівкою позичальнику ОСОБА_4 «Приватбанк» та чи відповідає це умовам кредитного договору №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року - не надається за можливе, в зв`язку з відсутністю належним чином складених первинних документів, які підтверджують надання кредитних коштів. З підстав наведених в дослідницькій частині, відповідно не надається за можливе визначити, чи відповідають ці документи (щодо конвертаційних операцій) порядку видачі та погашення кредиту передбаченого кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року та діючому законодавству України, а надання оцінки вказаних документів - виходить за межі компетенції експерта економіста.

Відповідно до проведених розрахунків, показники сукупної вартості кредиту в сумі 39000 доларів США ( виходячи з даних додатку №1 до Договору) за кредитним договором (в момент його укладення та за період з 28.03.2007 року по 26.03.2027 року та використовуючи наявні дані щодо сплати страхових та інших платежів) становлять:

-Реальна процентна ставка 14,75 річних;

-Абсолютне значення подорожчання кредиту 75959,43 долари США.

Виходячи з проведених розрахунків, розмір реальної відсоткової ставки, розрахованої із використанням функції ЧИСТВНДОХ програмного продукту Microsoft Expert (рекомендовано Постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007 року) не відповідає розміру відсоткової ставки, зазначеному у п.7.1 Кредитного договору №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року. Провести розрахунки із визначенням сум відсотків які мала сплатити ОСОБА_4 за кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року за період з 28.03.2007 року по 26.03.2027 року, як би ПАТ КБ «Приватбанк» використав метод нарахування відсотків «30/360» або метод нарахування відсотків «факт/факт» - не надається за можливе. Детально приведено в дослідницькій частині.

Розрахований відповідно до умов кредитування (виходячи із суми кредиту 46846,54 доларів США, відсоткова ставка, строк кредитування) визначених кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007року, щомісячний ануїтетний платіж складає 548,25 доларів США (454,56+93,69 доларів США, виходячи з п.7.1 Кредитного договору), та не відповідає розміру платежу в сумі 460,06 доларів США, зазначеному у додатку №1 «Графіку погашення кредиту» вказаного кредитного договору (п.7.1 договору).

Розрахований відповідно до умов кредитування (виходячи з суми кредиту 39000,0 доларів США, відсоткова ставка, строк кредитування), визначених кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007року, щомісячний ануїтетний платіж складає 456,43 доларів США (378,43+78 доларів США, виходячи з п.7.1 Кредитного договору), та не відповідає розміру платежу в сумі 460,06 доларів США, зазначеному у додатку №1 «Графіку погашення кредиту» вказаного кредитного договору (п.7.1 договору).

В обсязі наданих документів визначити чи відповідає сума щомісячних платежів, викладених та визначених ПАТ «Приватбанк» у графіку платежів, який знаходиться в матеріалах цивільної справи №643/12702/15-ц щомісячній сумі коштів, зарахованих ПАТ «Приватбанк» на погашення основної суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами відповідно до наданих ПАТ «Приватбанк» копій (роздруківок) меморіальних ордерів, - не надається за можливе. (детально наведено в дослідницькій частині).

В обсязі наданих документів визначити, чи у відповідності до вимог бухгалтерського обліку було здійснено ПАТ «Приватбанк» використання рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» для погашення процентів по кредиту та тіла кредиту за кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року. - не надається за можливе. (детально наведено в дослідницькій частині).

Відповідно до проведеного дослідження, враховуючи сплачені позичальником страхові та інші платежі (19118,28 грн. що складає 2403,49 дол. США відповідно), загальна сума коштів сплачених ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року (з урахуванням зарахованих погашень відсотків, тіла кредиту, комісій; платежів за договорами страхування, платежів на користь третіх осіб (нотаріусів, оцінювачів) за період з 28.03.2007 року по 30.05.2015 року становить 52769,49 доларів США (414430,65 гривень, еквівалент відповідно).

Враховуючи зазначене, згідно наданих документів, оформлення банком інформації про умови кредитування (в т.ч. перед укладанням кредитного договору) та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), під час укладання Кредитного договору №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року, виконано з недотриманням «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року) та Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, судом враховано, що на виконання вимоги ст. 203 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач зобов`язаний перед укладенням кредитного договору надати позичальнику інформацію в письмовій формі, про умови кредитування з подальшим їх викладенням у змісті кредитного договору та отримати про це, письмове підтвердження з наявним особистим підписом позичальника, про його отримання, у якій мало б бути викладено інформаційні умови, які позичальник мала б розуміти підписуючи заяву позичальника та укладаючи кредитний договір.

Ухвалою суду про витребування доказів від 20.07.2016 року також було зобов`язано відповідача надати оригінал і належно завірену копію письмової інформації щодо ознайомлення ОСОБА_4 із умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту у доларах США з датою, що передує даті укладення кредитного споживчого договору та підписом споживача ОСОБА_4 , що має підтвердити проведення переддоговірної роботи відповідачем з потенційним клієнтом ОСОБА_4 , в тому числі щодо попередження ОСОБА_4 про несення валютних ризиків у випадку суттєвого коливання та зміни курсу доларів США по відношенню до гривні, у зв`язку із девальвацією останньої.

На виконання ухвали суду про витребування доказів відповідачем надано копію анкети-заяви без номеру ОСОБА_1 на отримання кредиту в сумі кредиту 39000,00 доларів США на 240 місяців за щомісячною відсотковою ставкою 0,84% + 0,2%, яку датовано 21.03.2007 року.

В заяві-анкеті від 21.03.2007 року зазначено, що ОСОБА_4 ознайомлена і згодна з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі.

Своїм підписом вона підтверджує факт надання їй банком інформації про умови кредитування в Приватбанку (а також його місце знаходження, мету для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в т.ч. між зобов`язаннями позичальника, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов`язаних із одержанням кредиту його обслуговування та погашення, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо), строк на який кредит може бути видано, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те від кого позичальник може отримати докладнішу інформацію, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.

До суду не подано доказів надання позивачу інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам`ятки позичальника, що свідчить про те, що відповідач дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору не вчиняв.

Надана представником АТ КБ «Приватбанк» копія анкети-заяви на отримання кредиту Пановою Я. М. від 21.03.2007 року не містить будь-якої інформації щодо умов кредитування, а саме із всіма наявними у відповідача схемами кредитування, зобов`язаннями споживача, вартістю послуг оцінювача, форми забезпечення кредиту, тип відсоткової ставки, варіанти повернення кредиту, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право а також про всі переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, види страхування та умови кредитування для погашення страхових внесків за особисте страхування споживача та страхування предмета іпотеки.

Споживач може не володіти спеціальними знаннями про властивості та характеристики продукції, яку він придбає, а тому обов`язок доведення необхідної, доступної, достовірної, повної та своєчасної інформації покладається на суб`єкта господарювання. Є невиправданою інформація АТ КБ «Приватбанк» про продукцію в кредитному договорі, оскільки згідно із ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідна інформація надається споживачеві перед укладенням договору, умови якого вважаються прийнятими після його підписання.

Проте, як встановлено судом за наданими доказами, позичальник особисто не отримувала такої письмової інформації від банку перед укладенням кредитного договору. У той же час, такого роду письмової інформації та відомостей банк не надав їй і в змісті кредитного договору під час його укладення.

При цьому суд вважає, що така поведінка банку, як зацікавленої особи завжди містить прямий умисел і як правило, є результативним наслідком умисного порушення/ невиконання існуючих вимог закону чи/або правил.

В той же час, суд вбачає, що позичальник як споживач, з вини банку не міг знати як до, так і на час підписання кредитного договору, що той містить несправедливі умови, оскільки кредитор приховав від нього повну та достовірну інформацію про Умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги банку, які вона мала б розуміти, підписуючи заяву позичальника та укладаючи кредитний договір.

Відтак, на підставі вище наведеного суд приходить до висновку, що в порушення вимоги ст. 203 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позичальник з вини банку не був належно ознайомлений як перед, так і під час укладення кредитного договору зі всіма його умовами, які для неї мають суттєве значення та істотно могли вплинути на формування її волевиявлення і здійснення свідомого вибору, що є обставинами, які викривили її уявлення щодо дійсності істотних умов договору та унеможливили позичальнику реалізувати вільну можливість і змогу, надати дійсну оцінку положенням умов кредитування банку та наслідкам укладення такого кредитного договору.

Окрім того, відповідач у змісті оспорюваного кредитного договору та у Додатку №1 від 28.03.2007 року не навів належний графік платежів (а саме, не визначив усі складові щомісячного платежу, який повинен складатися з суми погашення основної заборгованості по кредиту, відсотків за користування кредитом, суми винагороди та комісії банку);не зазначив вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості;не розкрив умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку позичальнику;не зазначив інформації про банківські тарифи та про всі суми платежів, які споживач має сплатити за спірним договором для укладення та виконання спірного кредитного договору, у тому числі на користь третіх осіб.

Суд погоджується з доводами позивача про недотримання згоди між сторонами оспорюваного кредитного договору щодо всіх істотних умов договору та водночас, про наявність нечесної підприємницької практики в діях відповідача, які проявляються у тому, що Банк приховав від позичальника повну та достовірну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у спірному кредитному договорі заниженні значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної ціни кредиту та фінансової послуги банку, які мають бути виражені Банком у вигляді реальної (ефективної) відсоткової ставки та кінцевої загальної вартості кредиту, яку має сплатити позичальник на користь Банку, погашаючи кредит у строки, визначені кредитним договором.

Сукупність вище наведених доводів позивача підтверджуються Висновком судового експерта №6713 від 01.08.2017 року згідно якого: Встановлена сукупна вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) складає: реальна процентна ставка на момент укладання Кредитного договору від 28.03.2007 року - 14,75%; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладання договору Кредитного договору від 28.03.2007 року - 75959,43 долари США.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що експертом допущені помилки при проведенні розрахунків щомісячних ануїтетних платежів, оскільки він керувався невірною формулою ануїтету і саме у банка наведена вірна формула ануїтету, копію якої було долучено до матеріалів справи.

За клопотанням представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» було викликано для допиту судового експерта економіста Козуб С.О.

Під час допиту судового експерта у судовому засіданні експерт зазначив, що під час підрахунку абсолютного значення удорожчання кредиту виникла технічна помилка, яка на результат експертизи не вплинула і розмір реальної відсоткової ставки не змінила. Змінилася сума загального подорожчання кредиту, яка зменшилася на 2403 долари США (подвійне зарахування страхових внесків) і складає 73556,13 доларів США. При цьому експерт в судовому засіданні зазначив, що остаточно розрахована сума загального подорожчання кредиту не вплинула на висновки експерту, оскільки у оскаржуваному кредитному договорі не було передбачено розмірів реальної процентної ставки та абсолютного значення удорожчання кредиту.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" встановлено, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє повному, всебічному та об`єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень.

Враховуючи що відповідачем не надано суду доказів, які б ставили під сумнів правильність і обґрунтованість Висновку експерта №6713 від 01.08.2017 року та спростовували встановлені ним обставини, а також те, що іншого передбаченого законом способу доведення обставин обману позичальника фактично не існує, то за таких умов, суд визнає даний Висновок достатнім, належним, допустимим та достовірним доказом по справі.

В зв`язку з цим суд вважає, що Висновком судового експерта підтверджуються наведені позивачем доводи і обставини введення банком її в оману щодо істотних умов кредитного договору, який укладено нею під впливом відсутності з вини банку необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації, про умови кредитування та ціну фінансової послуги.

У результаті цього, кредитор отримав можливість отримати від позивача як позичальника, сплати на його користь надлишкової суми по кредиту (тобто, суму переплати позичальником по кредиту), яка є більшою від розміру передбаченого сторонами на момент укладення кредитного договору абсолютного значення подорожчання кредиту (загальної вартості кредиту), яка не була узгоджена з позичальником в письмовій формі.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що банк, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи недобросовісно та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення кредитного договору на вкрай невигідних для неї умовах, з якими позичальник як споживач, була позбавлена з вини кредитора реальної можливості ознайомитись та оцінити належно. Тому з урахуванням наведеного суд погоджується з доводами представника позивача, що позивач підписавши кредитний договір, хоча і підтвердила свій намір на отримання банківського кредиту, однак, таке її волевиявлення не було вільним та спрямованим на настання реальних правових наслідків саме на таких умовах.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Ради ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р., розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди.

Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватись до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (п.п. 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

Згідно п.2 ст. 7 Директиви комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, такою що вводить в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.

У статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на дату укладення оспорюваного кредитного договору №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року) було встановлено заборону нечесної підприємницької практики, яка включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни. Такі дії суперечать правилам, торговим чи іншим чесним звичаям, що впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції, та у відповідності до правила ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», є нечесною підприємницькою практикою, яка заборонена. А правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», є недійсні.

Таким чином встановлені судом обставини, зокрема і встановлені Висновком судового експерта дані, що Банк під час укладання кредитного договору приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та ефективної (реальної) відсоткової ставки за цим договором, а також те, що всі розбіжності у розрахунках здійснені виключно на користь Банку, суд вважає це умислом у діях Банку з метою отримання ним прихованого прибутку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що підписання оспорюваного кредитного договору позивачем було здійснено під впливом омани з боку відповідача.

Кредитний договір не містить реквізитів банківського (поточного) рахунку класу НОМЕР_2 , який мав бути відкритим на ім`я Позивача, з якого повинні були надаватися грошові кошти в іноземній валюті (доларах США) з операційної каси банку, що суперечить нормам цивільного законодавства та нормативно-правовим актам НБУ, згідно яких видача готівкової іноземної валюти можлива виключно з банківського рахунку клієнта банку, відкритого на його ім`я.

Згідно вимогам абзацу 4 п.3.4. Постанови Правління НБУ №168 від 2007 року банки зобов`язані в кредитному договорі зазначити про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Ця умова має значення тому, що згідно вимогам Інструкції про касові операції в Банках України , затвердженою Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003, Постанови Правління НБУ №495 від 14.10.2004, враховуючи Лист НБУ від 30 вересня 2011 року за № 19-118/8009, для видачі іноземної валюти банк повинен відкрити банківський (поточний) рахунок. Відповідно до вказаних актів цивільного законодавства та абзацу 2 ч.2 ст. 1067, ч.1 ст. 1068 ЦК України, якщо Банк видає іноземну валюту, він зобов`язаний укласти с клієнтом договір банківського рахунку, а в кредитному договорі зазначити поточний (банківський) рахунок для зарахування сум наданих кредитних ресурсів. В Кредитному договорі про відкриття банківського (поточного) рахунку не зазначено. Договір про відкриття банківського (поточного) рахунку на ім`я ОСОБА_4 не підписувався. Відповідач не відкрив банківський рахунок для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, - тим самим ввів позичальника в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті (дол. США).

Замість цього, АТ КБ «Приватбанк» було відкрито транзитний рахунок класу НОМЕР_3 , який не є клієнтським.

Це підтверджується також судовою економічною експертизою №6713 від 01.08.2017 року.

В наданих на дослідження матеріалах міститься копія виписки ПАТ «Приватбанк» за рахунком № НОМЕР_1 за період з 28.03.2007 по 11.12.2016, у якій операція із надання кредиту в сумі 39000,0дол. США за договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007року - не відображена (згідно п.7.2. договору, рахунок № НОМЕР_1 використовується для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості по кредиту), крім того, вказана виписка не завірена банком належним чином (підпис податкових осіб банку та печатки відсутні). Інші виписки банку по рахункам відкритим ОСОБА_4 за договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007р. в наданих на дослідження матеріалах справи - відсутні. Клопотання експерта з відповідного питання задоволено не було.

Враховуючи вказане, визначити, чи у відповідності до вимог бухгалтерського обліку було здійснено ПАТ «Приватбанк» використання рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «Приватбанк» для погашення процентів по кредиту та тіла кредиту за кредитним договором №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року. - не надається за можливе.

Як зазначив експерт у дослідницькій частині, підтвердити первинними документами та відповідно даними бухгалтерського обліку отримання ОСОБА_4 39000 доларів США за кредитним договором не надається за можливе у зв`язку з відсутністю первинних бухгалтерських документів.

В судовому засіданні судовий експерт зазначив, що копія (роздруківка) меморіального ордеру №1 від 28.03.2007 року завірена неналежним чином та не відповідає вимогам закону щодо оформлення первинних бухгалтерських документів.

Експертом у клопотанні вимагалися у банка оригінали або належно завірені копії первинних документів необхідні для проведення експертного дослідження але ці вимоги виконані відповідачем не були.

Тобто експертиза встановила невідповідність документів, наданих банком начебто на підтвердження факту отримання коштів готівкою іноземної валюти - доларами США вимогам діючого на той час законодавства.

Таким чином висновок експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса за результатами проведення судово-економічної експертизи №6713 від 01.08.2017 року підтверджує порушення АТ КБ «Приватбанк» вимог Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р., Інструкції про касові операції в Банках України, затвердженою Постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003, Постанови Правління НБУ №495 від 14.10.2004 щодо наявності інформації про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням.

Висновок експерту за результатами проведення судово-економічної експертизи №6713 від 01.08.2017 року підтверджує, що оформлення операції з надання кредиту було виконане банком з порушенням діючого на той час Банківського Закону.

У Кредитному договорі №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року відсутнє застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків.

Також в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на несправедливість умов в п.п. 2.1.3, 2.3.1, 2.3.3, 2.3.7., 2.3.8., 2.3.9., 2.3.10, 2.3.11, 2.3.12, 2.3.14, 3.3, 3.4., 3.5., 3.7, 3.11.,4.1, 6.3., 6.5. Кредитного договору, щодо порядку надання кредиту, розрахунку відсотків, порядку дострокового повернення кредиту на вимогу банку та відповідальності позичальника, при повній відсутності відповідальності банку у випадку порушення або невиконання умов кредитного договору.

Крім того, Кредитний договір №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року містить ще й інші дискримінаційні щодо споживача положення, а саме закріплені в п.7.1 Кредитного договору.

В п.п. 2.3.3. кредитного договору прописані права банку в будь-який момент на власний розсуд змінити умови договору або розірвати договір в судовому порядку, або в односторонньому порядку здійснити розірвання кредитного договору без зазначення підстав для прийняття подібного рішення. Умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Також за умовами Кредитного договору (пункт 7.1) передбачено сплату «Позичальником» винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом і банком.

Надаючи оцінку цим доводам Позивача та наведеній обставині, суд керується приписом п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168 згідно з яким, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Пунктом 7.1 Кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту (78 доларів США щомісячно), однак у Кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу. Під час розгляду справи представник АТ КБ «Приватбанк» також не зміг вказати які саме послуги за вказану винагороду надаються Банком Позичальнику.

З наведеного судом вбачається, що банком в кредитних договорах не зазначено жодної відповідальності в разі невиконання чи неналежного виконання ним умов кредитного договору, однак на позивача, як споживача фінансових послуг, покладено жорсткі умови відповідальності, навіть за незначні порушення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою є умова встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

В Договорах кредиту плата за управління кредитом, та всі комісії банку за будь-які розрахунки за цим договором сплачуються позичальником за тарифами банку, з якими позичальник вважається ознайомленим на думку банку.

Згідно із чч.1, 2, 4 та 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 №6-80цс12.

Крім того, зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року по справі №175/1543/16-ц, провадження №61-1598св18.

Такі ж самі висновки були викладені в постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 р. №6-1746цс16, від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, суд вважає обґрунтованим посилання позивача на те, що умови пп. 2.1.3, 2.3.1, 2.3.3, 2.3.7., 2.3.8., 2.3.9., 2.3.10, 2.3.11, 2.3.12, 2.3.14, 3.3, 3.4., 3.5., 3.7, 3.11.,4.1, 6.3., 6.5, 7.1 спірного Кредитного договору є несправедливими та протиправними.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів містить самостійні підстави визнання угоди ( чи її умов) недійсними.

Так за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Аналізуючи норми цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно інформаційного листа ВСУ від 01.02.2013 року «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів 2009-2012 роки) вбачається, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів судам слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобов`язання, лежить на продавцеві товару чи послуги.

Виконання зобов`язань за договором кредиту з боку позивача щодо погашення сум отриманого ним кредиту має значення лише для визнання наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним (п.7 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Враховуючи вищевикладені обставини по справі, суд приходить до висновку, що оскаржуваний кредитний договір №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року є укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики, а тому наявні підстави для визнання його недійсним у цілому.

Відповідно до ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Щодо застосування позовної давності до позовних вимог за клопотаннями співвідповідачів, суд зазначає наступне.

Позовна давність на підставі ст.257 ЦК України застосовується до угод укладених юридичними особами. Для юридичних осіб днем, коли особа дізналась про порушення своїх прав є день укладення господарського договору.

В п.28 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що до окремих видів вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Таким чином, заяви представників відповідачів щодо застосування до даної позовної заяви загального строку позовної давності не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд, керуючись ст.89 ЦПК України, ставиться критично до копій первинних бухгалтерських документів наданих представником відповідача АТ КБ «Приватбанк», якими начебто підтверджується видача кредиту позивачу ОСОБА_4 в сумі 39000 доларів США, та не вважає ці копії належними доказами, оскільки оригіналів зазначених документів на виконання ухвали суду відповідачем надано не було, що унеможливило суд порівняти надані копії первинних документів із їх оригіналами, а тому суд відхиляє ці докази як неналежні.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Крім того, представником відповідача АТ «Акцент Банк» заявлялося клопотання про застосування ст.1057-1 ЦК України у випадку задоволення позову.

Згідно ч.1 ст. 1057-1 ЦК України, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Згідно висновку судового економічного експерту №6713 від 01.08.2017 року ОСОБА_4 з урахуванням погашення кредиту, процентів за користування кредитом, комісій та еквіваленту у доларах США (за офіційним курсом НБУ на дату здійснення операції) платежів за договорами страхування за період з 28.03.2007 року по 30.05.2015 року сплачено 52769,49 дол. США, включаючи цю суму страхові платежі в сумі 2403,49 дол. США.

Отже, на користь АТ КБ «Приватбанк», а з 01.11.2011 року після укладення договору факторингу між співвідповідачами на користь ПАТ «Акцент Банк» правонаступником якого є АТ «Акцент Банк», позивач ОСОБА_4 сплатила 52769,49-2403,49=50336,00 доларів США.

Таким чином, суд керуючись ст.216 ЦК України, приходить до висновку, що ОСОБА_4 повністю повернула співвідповідачам суму кредиту, визначену в договорі споживчого кредиту №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року, а тому клопотання співвідповідача АТ «Акцент Банк» щодо застосування ч.1 ст. 1057-1 ЦК України та зобов`язання позивача повернути АТ «Акцент Банк» 46846,54 доларів США не підлягає задоволенню.

Крім того, ОСОБА_4 станом на 14 листопада 2018 року не має заборгованості перед Акціонерним товариством КБ «Приватбанк», що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» №Н1GNJ4BEIOVN2GMA від 14.11.2018 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 1 договору іпотеки, укладеного між сторонами 28.03.2007 року, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, приватним нотаріусом при укладенні іпотечного договору було зроблено застереження щодо заборони розпорядження нерухомим майном з боку позивача, про що зроблено запис в реєстрі заборон № 437.

На виконання умов п.2.2.7 Кредитного договору (Основного) позивачем було надано відповідачеві на зберігання оригінали договору купівлі-продажу заставного нерухомого майна від 28.03.2007 року з додатками та витяг про реєстрацію права власності.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до п. 2, укладеного між поручителем ОСОБА_2 та відповідачем договору поруки №НАН2GK16150029 від 28.03.2007 року, поручитель відповідають перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Частиною 2 ст.548 ЦК України передбачено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Суд погоджується із вимогами позивача та її представника щодо визнання недійсними договору іпотеки та договору поруки, оскільки вони є похідними від головного договору.

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв`язку з цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про зупинення нарахування АТ «Акцент Банк» пені, відсотків, штрафних санкцій за договором надання споживчого кредиту №HAН2GК16150029 від 28.03.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 з моменту останньої оплати кредиту за квитанціями; виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 28.03.2007 року, а саме: на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; а також зобов`язання АТ «Акцент Банк» як нового кредитора повернути позивачу оригінали договору купівлі-продажу квартири з додатками та витягу про право власності на нерухоме майно, не підлягають задоволенню, оскільки виходячи із змісту порушеного права та характеру його порушення, позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач була звільнена від сплати судового збору за подання позову про захист прав споживачів на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

На час звернення до суду ст. 4 Закону України «Про судовий збір» була визначена ставка судового збору за позовною вимогою немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 487,20 гривен , за позовною заявою майнового характеру - 1 відсоток від ціни позову але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки позов ОСОБА_4 задоволено частково , то з відповідачів солідарно у дохід держави необхідно стягнути судовий збір за подання позову ОСОБА_4 в розмірі 1948,80 гривен .

Також за проведення судової економічної експертизи №6713 від 01.08.2017 року позивачем ОСОБА_4 понесено судові витрати в сумі 16368,00 гривен.

Суд зазначає, що зі співвідповідачів необхідно стягнути судовій збір за проведення судової експертизи солідарно в сумі 16368,00 гривень на користь ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 12,76,77,78,79,80,81,263,265,280,285,289 ЦПК України , суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банка «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Акцент Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання порушеним прав споживача фінансових послуг банку, та визнання недійсними договору споживчого кредиту № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, іпотечного договору № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, договору поруки №HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, зобов`язання вчинити певні дії та застосування реституції до недійсного правочину - задовольнити частково.

Визнати порушеним право ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг при укладенні з ПАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» () договору споживчого кредиту № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року.

Визнати недійсним договір споживчого кредиту № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» ().

Визнати недійсним іпотечний договір № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, зареєстрований у реєстрі за №436, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» () та ОСОБА_3 .

Визнати недійсним договір поруки № HAH2GK16150029 від 28.03.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» () та ОСОБА_2 .

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () та Акціонерний банк «Акцент Банк» () солідарно в дохід держави судовий збір 1948,80 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () та Акціонерний банк «Акцент Банк» () солідарно на користь ОСОБА_1 витрати за проведення судової експертизи в розмірі 16368,00 гривень в рівних частинах з кожного. В іншій частині позовних вимог -відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Майстренко О.М.