23.05.2019 Справа № 756/3577/17
Унікальний номер 756/3577/17
Справа № 2/756/403/19
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Васалатія К.А.

за участі секретаря Бондаренко Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що з 01.10.2005 року він працював за безстроковим договором в Державному підприємстві «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на посаді соліста опери вищої категорії.

Як вказує позивач, 23.02.2017 р. наказом № 218-к «Про припинення безстрокового трудового договору» його було звільнено з посади соліста опери вищої категорії в ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України.

Правовою підставою для прийняття спірного наказу є Закон України від 28.01.2016 р. № 995-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Вказаним нормативно-правовим актом внесено зміни до низки законодавчих актів України, зокрема до ст. 20 Закону України «Про театри і театральну справу». Відповідно до наведеної норми, трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів.

На думку позивача, вказаний нормативно-правовий акт не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Тому вважає, що його звільнення було проведено без наявних на то підстав та є незаконним.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд поновити його на роботі у відповідача - ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на посаді соліста опери вищої категорії з 24.02.2017 р.; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представники позивача неодноразово в судовому засіданні збільшували позовні вимоги, останній раз 23.05.2019 р., а тому просив суд стягнути з відповідача середній заробіток у розмірі 623534,50 грн.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними, але відповідаючи на запитання так і не змогла чітко вказати, що ж все таки стало підставою звільнення позивача - п. 6 ст. 36 чи п. 9 ст. 36 КЗпП, чи все ж таки відмова позивача підписувати контракт у тому вигляді, як йому було запропоновано 23.02.2017р, тобто в той же день, коли його ї було звільнено.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив обставини, що викладені нижче.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як з`ясував суд, ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як з`ясовано судом та не заперечується сторонами, з 01.10.2005 р. позивач ОСОБА_1 працював за безстроковим договором в ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т .Г. Шевченка» на посаді соліста опери вищої категорії. 23.02.2017 р. наказом № 218-к «Про припинення безстрокового трудового договору» позивача було звільнено з посади соліста опери вищої категорії в ДП «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України.(а.с. 37-38).

При цьому правовою підставою для прийняття спірного наказу є Закон України від 28.01.2016 р. № 995-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури». Вказаним нормативно-правовим актом внесено зміни до низки законодавчих актів України, зокрема до ст. 20 Закону України «Про театри і театральну справу». Відповідно до наведеної норми, трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Основні засади судочинства, встановлені ч. 2 ст. 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до ст. 8 Основного Закону. Ця норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина.

Зазначені конституційні положення кореспондуються з положеннями ст. ст. 2 та 4 ЦПК України, ст. 5-1 КЗпП України та ст. 15 ЦК України.

За правилами ч. 1 та 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду.

Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Так, вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (п. 42 рішення у справі «Ентрік проти Франції» від 22 вересня 1994 року). Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (п.50 рішення у справі «Кушоґлу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Отже, хоча Суд має лише обмежену компетенцію з перевірки дотримання національного законодавства, він може сформулювати відповідні висновки за Конвенцією, якщо встановить, що при застосуванні закону в тій чи іншій справі національні суди припустилися явної помилки або застосували його так, щоб ухвалити свавільне рішення (рішення у справах «Компанія «Анхойзер Буш» проти Португалії», п.83, «Кузнєцов та інші проти Росії», пп. 70-74 і 84 від 11 січня 2007 року), «Педурару проти Румунії», (п. 98, 2005), «Совтрансавто Холдинг» проти України» (пп. 79, 97 і 98, 2002VII), «Беєлєр проти Італії» ( п. 108, ECHR 2000I), «Кушоґлу проти Болгарії» (пп. 50-52), а також рішення у справі «Цирліс і Кулумпас проти Греції» від 29 травня 1997 року, 1997III, пп. 59-63).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом "Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу Державного підприємства "Національний академічний театр опери та балету України імені Т. Г. Шевченка" від 02.12.2016 р. № 899-к повідомлено працівників, у тому числі і позивача ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці, а саме: зміну форми трудового договору, укладеного між Державним підприємством "Національний академічний театр опери та балету України імені Т. Г. Шевченка" і працівниками художнього та артистичного персоналу, на контракт до 15.12.2016 р.

І даний наказ № 899-к видано на виконання Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" від 28.01.2016 р. № 955-VІІІ (саме на цей закон посилаються учасники процесу).

За змістом п. 9 ст. 36 КЗпП України (саме на цю статю посилалась представник відповідача) підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

Ч. 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За приписами ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

За змістом ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Під час надання пояснень сторона позивача посилалась на рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 р. № 12-рп/98.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 (справа № 17/81-97, № 1-1/98) в п.5 роз`яснено, що контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 Кодексу законів про працю України).

В даній справі Конституційний Суд України вирішив, що термін "законодавство", що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Також обидві сторони у справі вказували у своїх поясненнях на прикінцеві положення Закону № 955-VIII, як на підставу звільнення позивача, так і на підставу того, що даний закон взагалі не вказує про можливість звільнення саме позивача ОСОБА_1

Так судом встановлено, що у відповідності до п. 2, 3 Прикінцевих положень Закону України від 28.01.2016 р. № 955-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з п. 9 ст. 36 КЗпП України.

Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом 1 року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від 1-го до 3-ох років без проведення конкурсу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що припинення безстрокового трудового договору з позивачем ОСОБА_1 було проведено відповідачем 23.02.2017 року на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України, п. 2, 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" від 28.01.2016 р. № 955-VIII у зв`язку з запровадженням контрактної форми роботи у сфері культури, передбаченої даним Законом України.

Отже, суд дійшов висновку, що звільнення позивача саме на підставі п. 9 ст. 36 КЗпП України кореспондується з п. 2, 3 Прикінцевих положень Закону № 955-VIII, якими передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з п. 9 ст. 36 КЗпП України.

Посилання в позовній заяві на недотримання відповідачем положень ст. 49-2 КЗпП України щодо попередження про подальше звільнення не пізніше як за 2 місяці, також не заслуговує на увагу суду, оскільки з установлених обставин справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 відмовляючись від підпису на копії контракту, був обізнаний про зміну істотних умов, проте відмовилася від укладання контракту, як того вимагає Закон № 955-VIII.

Вирішуючи питання щодо позовної вимоги про те, що звільнення позивача є незаконним втручанням в його приватне життя, що є порушенням вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та не узгоджується з рішеннями ЄСПЛ, вважає, що в даному випадку відбулося не розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а припинення трудового договору з підстав, передбачених законом, у зв`язку з відмовою позивача укласти з відповідачем контракт, передбачений спеціальним законом, чуд виходив з наступного.

Доводи представників позивача про те, що закон, на підставі якого було звільнено позивача суперечить положенням Конституції України та нормам спеціального трудового законодавства, оскільки погіршує становище працівника порівняно із тим, яке існувало до прийняття цього закону, а також те, що примушування працівника, який працює на умовах безстрокового трудового договору, до укладення контракту з обмеженим строком дії є погіршенням його становища суд вважає безпідставними, оскільки на контрактну форму трудового договору положення ст. 9 КЗпП України не поширюється.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 26.12.2012 року по справі № 6-156цс12, згідно якого на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Суд також відхиляє надані стороною позивача науково-правові висновки науковців, зважаючи на те, що для суду вони носять лише теоретичний рекомендаційний характер і може враховуватися судом при постановленні рішення, але при цьому не має пріоритетного значення перед іншими доказами, що оцінюються судом у їх сукупності.

За таких обставин, оскільки позивач ОСОБА_1 відмовилася від укладання контракту, норма Закону, якою запроваджено обов`язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, в діях відповідача не встановлено порушення нормативно регламентованої процедури прийняття наказу про припинення безстрокового трудового договору, на які вказує позивачка, тому суд доходить до висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Саме до цього зводиться висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений в постанові ВС від 04.04.2018 р. в аналогічній справі № 753/4687/17, провадження № 61-6242св18, який враховується судом відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд не встановив порушень відповідачем трудових прав позивача ОСОБА_1 за захистом яких він звернувся до суду, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 8, 41, 55, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 4-5, 10, 12-13, 19, 23, 27, 43, 49, 77-81, 83, 89, 133, 141, 175, 184, 209, 211, 213, 258-259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, ст. ст. 2, 21, 23, 36 ЦК України, Законом України "Про театри і театральну справу", пунктами 2, 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" від 28 січня 2016 року № 955-VIII, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Васалатій К.А.