КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 2609/30529/12
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3953/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

14 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.А.,

при секретарі - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 5 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 19 травня 2012 року ОСОБА_1 передано ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 240000 грн. зі строком повернення до 14 серпня 2012 року, про що відповідачем складено письмову розписку від 19 травня 2012 року, в якій зазначено про те, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 240000 грн.

Зазначив, що у встановлений термін відповідач борг не повернув. На неодноразові прохання добровільно сплатити борг, відповідач повідомляв, що сплатить борг пізніше, у зв`язку із браком коштів.

У зв`язку із викладеним просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 240000 грн., 3% річних з простроченої суми у розмірі 2465 грн. 75 коп.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2013 року позов задоволено та стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 240000 грн. заборгованості, 3% річних у розмірі 2465,75 грн. та судові витрати.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2013 року.

28 вересня 2016 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, яка складає 1606502,28 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 5 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, 19 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено у письмовій формі договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від позивача 240000 грн., строк повернення коштів визначено до 14 серпня 2012 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 8 жовтня 2013 року ОСОБА_3 визнано безвісно відсутнім з 1 грудня 2011 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року оголошено ОСОБА_3 померлим. ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті сина.

Як вбачається зі свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві 12 лютого 2016 року, ОСОБА_3 помер, про що складено відповідний актовий запис № 7.

Згідно даних свідоцтва про народження, виданого Жовтневим ЗАГС 1 серпня 1992 року, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що в П`ятій київській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 253/2016 після смерті ОСОБА_3

Згідно вищевказаної спадкової справи єдиним спадкоємцем за законом майна померлого є його батько - ОСОБА_2 , і є правонаступником померлого ОСОБА_3

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року замінено відповідача ОСОБА_3 на відповідача ОСОБА_2

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 2609/30529/12-ц (2-1548/17) №2268, складеного 11 липня 2017 року експертом ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа», рукописний текст розписки від 19 (14) травня 2012 року, складеної від імені ОСОБА_3 про отримання у ОСОБА_1 грошей в сумі 240000 гривень, електрофотографічну копію якої надано на експертизу, виконаний ОСОБА_3

Підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 19 (14) травня 2012 року про отримання у ОСОБА_1 грошей в сумі 240000 гривень, електрофотографічну копію якої надано на експертизу, виконаний ОСОБА_3

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року призначено по справі повторну судову почеркознавчу експертизу.

21 червня 2018 року до суду надійшло повідомлення №3011/3012/18-32/3013/18-33 Київського науково-дослідного інституту судових експертизи (КНДІСЕ) від 19 червня 2018 року про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки не надано оригіналу досліджуваної розписки від імені ОСОБА_3 від 19 травня 2012 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За положенням ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1281 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредитор вправі протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, звернутися зі своїми вимогами по боргах спадкодавця до його спадкоємців незалежно від наступу строків вимоги.

Згідно ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, факту укладання договору позики від 19 травня 2012 року, а також обрано невірний спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 звернувся з позовом до спадкоємця про стягнення заборгованості за договором позики, в той час, як правовідносини між кредитором і позичальником припинилися у зв`язку зі смертю останнього, а його спадкоємці сторонами даного договору не були.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 ОСОБА_1 19 травня 2012 року надана розписка, відповідно до якої ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 240000 грн. зі строком повернення до 14 серпня 2012 року.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факт укладання між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 договору позики, оскільки, позивачем надано суду оригінал даної розписки, який був долучений до матеріалів справи.

Колегія суддів критично ставиться до акту суду, відповідно до якого оригінал розписки зник з матеріалів справи після ознайомлення зі справою позивачем, оскільки даний акт складено у відсутності ОСОБА_1 , який в суді апеляційної інстанції заперечував факт вилучення ним оригіналу розписки. А від проведення судової почеркознавчої експертизи щодо встановлення написання розписки ОСОБА_3 чи іншою особою представник позивача відмовився.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що не відбулася заміна особи у відносинах, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року оголошено ОСОБА_3 померлим. ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті сина.

Згідно спадкової справи, наявної в матеріалах справ, єдиним спадкоємцем за законом майна померлого є його батько, ОСОБА_2 , який є правонаступником померлого ОСОБА_3

ОСОБА_2 був залучений до участі у справі як правонаступник.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути борг за договором позики зі спадкоємця в межах прийнятого спадкового майна в розмірі 1606502 грн. 28 коп. з 14 серпня 2012 року по 22 вересня 2016 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Згідно положень ст. 1219 ЦК України, кредитні зобов`язання не є такими, що нерозривно пов`язані з особою боржника, а відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями ст. 1282 ЦК України передбачено обов`язок спадкоємця задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Не можна погодитись і з висновком суду першої інстанції щодо невірно обраного способу захисту свого права позивачем.

У Цивільному Кодексі України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку запроваджений механізм досягнення справедливого балансу між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця, з однієї сторони, та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців позичальника - боржника, з іншої.

Дотримання цього балансу передбачає забезпечення задоволення вимог кредитора (кредиторів) спадкодавця за рахунок спадкового майна без порушення майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Відповідно до структури ЦК України, кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, необхідно зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту.

Такі ж правові висновки зроблені Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18), підстав відступити від яких не встановлено.

Зважаючи на наведене, необґрунтованим є висновок суду, що позивач не вправі вимагати з відповідача стягнення суми заборгованості за договором позики, оскільки спадкоємець боржника зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцем та кредитором інше не встановлено та лише у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем спадкодавця полягає у поверненні сум за кредитом та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них.

Разом з цим, при вирішенні спору про стягнення з ОСОБА_2 як спадкоємця ОСОБА_3 коштів для задоволення вимог кредитора, ОСОБА_1 мав довести свої вимоги щодо належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцем майна. Проте, заявляючи вимоги до ОСОБА_2 про стягнення боргу на підставі ст. 1282 ЦК України, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів щодо вартості майна, прийнятого ОСОБА_2 у спадщину після смерті ОСОБА_3

Колегія суддів не може прийняти звіт про оцінку квартири АДРЕСА_2 , оскільки даний звіт був складений після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, тобто на момент вирішення справи не існував як доказ, при цьому відповідач, всупереч вимог частини третьої статті 367 ЦПК України, не обґрунтував та не надав доказів на підтвердження неможливості подання зазначеного звіту до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу з ОСОБА_2 як спадкоємця ОСОБА_3 є не доведеними і задоволенню не підлягають.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 5 грудня 2018 року скасувати, прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 травня 2019 року.

Головуючий

Судді