Дата документу 21.05.2019 Справа № 333/7202/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/7202/17 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1497/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ОСОБА_1 на підставі заяви б/н від 19 лютого 2008 року отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 19 жовтня 2017 року має заборгованість 35 086,62 грн., яка складається з наступного: 9 193,78 грн. - заборгованість за кредитом; 13970,55 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 9 775,31 грн. - заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 646,98 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 19 лютого 2008 року у розмірі 35086,62 грн. та судові витрати у розмірі 1600 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 9 193 грн. 78 коп. - заборгованість по кредиту, 13 970 грн. 55 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 9 775 грн. 31 коп. - заборгованість за пенею та 1 502 грн. 09 коп. судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність позовних вимог, отримання від позивача п`яти карток та крадіжку п`ятої картки зі зняттям з неї коштів невідомими особами, по факту чого відкрито кримінальне провадження, нез`ясування судом обставин справи щодо виникнення заборгованості, не укладання договору з банком, ненадання банком умов та правил надання банківських послуг, які були чинні на момент підписання заяви позичальника, просить скасувати рішення суду в частині стягнення з нього заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, в іншій частині рішення залишити без змін, вирішити питання про судові витрати.

АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що відповідач погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, укладений договір є договором приєднання, відповідачем не було надано контррозрахунку заборгованості, клієнт несе відповідальність за всі операції, які супроводжуються авторизацією.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, 19 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZPXRR306403602 за умовами якого банк відкрив Позичальнику картрахунок НОМЕР_1 та надав кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.8).

Зі змісту заяви ОСОБА_1. № ZPXRR306403602 від 19.02.2008 року, вбачається що позичальник ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови та правила), які були надані йому у письмовій формі.

Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив факт надання йому інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а саме: тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 від 19.02.2008 року, вбачається, що базова відсоткова ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору для валюти гривні становить 2,5 % в місяць на залишок заборгованості (а.с.8 зворот.).

Крім того, пунктом 2.1.1.12.6 Умов та правил встановлено, що банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік (а.с.10-24).

При цьому пунктом 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору (а.с.13).

Власник картки зобов`язаний згідно п. 1.1.2.1.5 Умов та правил одержувати виписки про стан картрахунків і про здійснення операцій по картрахунках. У разі незгоди зі змінами Правил та/ або Тарифів звернутись до банку для розірвання договору і погасити заборгованість, що виникла перед банком. (п.1.1.2.1.6).

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил при порушенні позичальником строків платежів, по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф, розмір якого встановлений тарифами ( 500 грн. + 5% від суми позову).

Крім того з матеріалів справи вбачається, що відповідно до цієї ж заяви № ZPXRR306403602 ОСОБА_1 19.02.2008 року також отримав кредитні кошти в сумі 1844,70 грн. зі сплатою щомісячних платежів в сумі 184,57 грн. на відкритий для цієї мети рахунок № НОМЕР_1 .

Пунктом 2.1.1.2.12 Умов та правил передбачено, що після настання зазначеного на Картці останнього місяця терміну її дії банком випускається Картка на новий термін.

Матеріали містять Довідку про кількість та номера отриманих ОСОБА_1 кредитних карток, копій фотокарток відповідача із зазначеними картками (а.с. 142. 78-82). Підписом відповідача під заявою № ZPXRR306403602 від 19.02.2008 року підтверджується факт отримання ним кредитної картки в цей день (а.с. 142. 78-82).

Судом також встановлено та не спростовано відповідачем, що строк дії останньої карки, отриманої ОСОБА_1 спливає у грудні 2019 року (в останній день місяця вказаного на картці) (а.с.142).

До того ж, відповідач в апеляційній скарзі не заперечує проти отримання кредитної картки 19.02.2008 року та посилається на те, що « у подальшому після закінчення терміну дії цієї картки позивач замінив її на другу картку... а потім ще кілька разів відповідач отримав нові картки (з другої по шосту»(а.с.240).

В доповнення до щомісячного розрахунку заборгованості відповідача (а.с.4-7) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав суду виписки по рахунках/кредитним карткам ОСОБА_1 , які підтверджують утворення/виникнення заборгованості позичальника (а.с.103- 109).

Як зазначив в постанові від 13.11.2014 року Вищий Господарський суд України в у справі № 908/4154/13, виписки по рахунках/карткам відповідача є належними та допустимими доказами щодо надання Банком кредитних коштів відповідачу, отримання і використання таких коштів відповідачем, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, за кредитним договором.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З огляду на викладене довід апеляційної скарги щодо недоведеності належними доказами обставин отримання та користування ОСОБА_1 кількома кредитними картками колегія суддів вважає неприйнятним.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

На підтвердження факту існування кредитних правовідносин і розміру заборгованості за кредитом позивачем надані та належним чином засвідчені підписом посадової особи Банку такі письмові докази як: фотокопія кредитного договору, копія Витягу з Умов та правил; Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», копії фотокарток відповідача з кредитними картками, Довідка про отримання карток, розрахунок заборгованості станом на 19.10.2017 р., Виписка із особового рахунку позичальника, в яких відображені нараховані до сплати суми, сплачені кошти, відповідно до умов кредитного договору (а.с.8-24, 78-82,142, 71-77).

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином наведені вище та встановлені судом обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, які узгоджуються із законодавством України, зокрема: згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підпис під вказаним договором ОСОБА_1 не оспорювався ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає неприйнятним довід апеляційної скарги про неукладеність кредитного договору між сторонами.

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положення ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.06.2015р. у справі № 6-449цс15.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому періодично виконував його умови.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За розрахунком, наданим банком, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 19 жовтня 2017 року становить 35 086,62 грн., яка складається з наступного: 9 193,78 грн. - заборгованість за кредитом; 13970,55 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 9 775,31 грн. - заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 646,98 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.4-5).

Зазначений розрахунок банку відповідачем не спростований, будь-якого іншого розрахунку суду не надано, а тому не заслуговує на увагу посилання апеляційної скарги на недоведеність розміру заборгованості відповідача перед банком.

За таких обставин, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовивши позивачу у задоволенні вимог про стягнення пені з посиланням на положення ст.61 Конституції України щодо неприпустимості подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Довід апеляційної скарги про те, що судом не враховано факт викрадання у позичальника п`ятої кредитної картки 27.02.2016 року, який міг вплинути на розмір загальної заборгованості за кредитним договором, не заслуговує на увагу з огляду на наступне.

Із витягу із кримінального провадження № 0001333 вбачається, що ОСОБА_1 28 березня 2016 року звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину передбаченого частиною першою статті 185 КК України (крадіжка). Із фабули витягу вбачається, що 27 лютого 2016 року невстановлена особа, знаходячись біля ТЦ «Україна», який знаходиться в м.Запоріжжі, пр.Соборний,147, таємно з кишені ОСОБА_1 викрала мобільний телефон «Самсунг» та кредитну картку , з якої згодом було знято грошові кошти, спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 21100 гривень (а.с.54).

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 з відповідною заявою про викрадення 27.02.2016 року мобільного телефону та платіжної картки звернувся до правоохоронних органів лише 28.03.2016 року, тобто більш ніж через місяць після події, на яку посилався ОСОБА_1

Доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач звертався до банку із заявою про викрадання вищезазначеної платіжної картки та її блокування ОСОБА_1 не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Окрім того, відповідно до Виписки ПАТ КБ «Приватбанк» із особового рахунку позичальника ОСОБА_1 вбачається, що 27.02.2016 року (в день, зазначений позивачем, як день крадіжки кредитної картки та мобільного телефону) за допомогою зазначеної карти здійснювались операції як зняття коштів так ї поповнення готівковими коштами карти (на суми 2071,00 грн. та 898,00 грн.), а після останнього поповнення на карти на суму 898,00 грн. в цей день був зроблений єдиний платіж на суму 3499, 00 грн. Останній платіж зазначеною карткою в сумі 9, 00 грн. був здійснений 28 лютого 2016 року(а.с.107 зворот).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно із пунктом 14.16 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення). Крім того, указаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Пунктом 1.1.2.1.13 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов`язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, стікера PayPass, ПІНа , сім-карти мобільного телефону або отримання відомостей про їх незаконне використання. При настанні вищевказаних подій необхідно звернутися у відділення банку або зателефонувати за вказаними номерами.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Частиною першою статті 81ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач звертався до банку із заявою про викрадання вищезазначеної платіжної картки та її блокування ОСОБА_1 не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Суд врахував доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк, а також що до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК України (шахрайство), ОСОБА_1 звернувся 28 травня 2016 року, а перекази коштів з його картки відбувались 27.02.2016 року та 28.02.2016 року.

Наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідача ОСОБА_1 до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними.

Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 726/2308/15-ц (провадження № 61-23974св18).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: