н/п 4-с/490/141/2018
У Х В А Л А

15 травня 2019 року м.Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва

у складі: головуючого судді Чулуп О.С.

при секретарі Балдич Х.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєва скаргу

ОСОБА_1 на дії

державного виконавця Відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУ юстиції у Миколаївській області

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо визнання неправомірними та скасування постанови про виконавче провадження від 28.07.2016р., постанову про арешт майна боржника від 04.08.2016р., постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 04.08.2016р. державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Скаржник ОСОБА_1 вказує, що постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження він не отримував, а тому не міг виконати рішення суду добровільно, через що вважає постанову державного виконавця щодо стягнення з нього виконавчого збору неправомірною, оскільки він міг би вчасно виконати рішення суду, якби постанова про відкриття виконавчого провадження надійшла йому вчасно. Окрім цього скаржник вказує, що він не згідний із рішенням суду апеляційної інстанції у даній справі, а тому вважає рішення державного виконавця непровомірними. Окрім цього, скаржник вказує, що державним виконавцем накладено арешт на все рухоме і нерухому майно боржника, проте сума стягнення є невеликою, а тому рішення державного виконавця не є законним.

Стягувач ОСОБА_2 заперечила щодо скарги боржника ОСОБА_1 , вказуючи що останній в такій спосіб намагається уникнути виконання рішення суду. Просила в задоволенні скарги відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, ч.1,2 ст.14 ЦПК України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання на всій території України. Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV).

Отже, спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».(21.04.99 № 606-XIV).

Відповідно до ст.28 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції закону №606-XIV 21.04.1999р.) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Судом досліджено постанову про арешт майна боржника від 04.08.2016р. згідно якого державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 .

Суд приходить до висновку що в задоволені вимоги про скасування оскаржуваної постанови слід відмовити, оскільки хоча сума заборгованості як вказує боржник незначна, проте останній не погасив її, та не надав суду доказів наявності у боржника майна, зокрема доказів про наявність боржнику іншого майна, в тому числі нерухомого, склад та вартість якого значно перевищують суму стягнення за рішенням суду.

Щодо вимоги про визнання неправомірними та скасування постанови від 04.08.2016р. про стягнення з боржника виконавчого збору, то суд приходить до висновку, що оскільки виконавче провадження було відкрито, та боржник не виконав рішення суду добровільно у строк вказаний державним виконавцем, то рішення підлягало до примусового виконання, а за такого згідно ст.28 Закону України "Про виконавчий збір" (в редакції закону за 1999р.) з боржника підлягає стягненню виконавчий збір. Доводи скаржника щодо того, що він вчасно не був повідомлений про відкриття виконавчого провадження суд до уваги не бере, оскільки скаржником не надано суду будь-яких доказів такого. За таких обставин в задоволенні цієї вимоги скаржника слід відмовити.

Щодо вимоги скаржника про визнання неправомірною та скасування постанови про виконавче провадження від 28.07.2016р. то скаржник не надав суду доказів неправомірності вказаної постанови, як і не надав самої постанови. При цьому скаржник подав заяву про розгляд скарги у відсутності скаржника,і за таких умов суд позбавлений можливості з?ясувати обставини та доводи скаржника щодо неправомірності постанови від 28.07.2016р. у ВП №51806005, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні такої вимоги слід відмовити.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 за даною скаргою є необґрунтовані, а відтак скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.259,260,450,451 ЦПК України,ст.28 Закону України"Про виконавче провадження", суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо визнання неправомірними та скасування постанови про виконавче провадження від 28.07.2016р., постанови про арешт майна боржника від 04.08.2016р. постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 04.08.2016р. державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили і порядку та строки встановлені ст.273 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п?ятнадцяти днів з дня проголошення рішення через Центральний районний суд м. Миколаєва.

Суддя