У Х В А Л А

29 травня 2019 року

Справа 752/3528/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9121/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М.,Рубан С.М.

розглянув заяву ОСОБА_1 про забезпечення позовув справі за заявою ОСОБА_2 , зацікавлена особа : Шоста Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання,-

ВСТАНОВИВ

У лютому 2018 року заявник ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 78 років померла ОСОБА_4 . Після її смерті залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки по АДРЕСА_1 та квартира по АДРЕСА_2 .

Померла ОСОБА_4 за свого життя у 2002 році заповіла все своє майно заявниці. В процесі звернення до нотаріусу стало відомо, що вказаний заповіт від 2002 року не є дійсним. На підставі того, що заявниця не є спадкоємцем за законом, іншого заповіту спадкодавець не складав, у прийняті заяви про прийняття спадщини було відмовлено.

З огляду на викладене просила встановити факт того, що вона проживала з померлою ОСОБА_4 однією сім`єю з 1996 року до дня її смерті, оскільки встановлення такого факту потрібно для прийняття спадщини за законом спадкоємцем четвертої черги.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа Шоста київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю з 1996 року по 3 липня 2017 року до дня смерті ОСОБА_4

Не погодившись з таким рішенням судуОСОБА_1 ., 20 травня 2019 року подав апеляційну скаргу, просив його скасувати в повному обсязі та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити. В скарзі посилався на те, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 був живий його батько, від якого ОСОБА_3 приховала смерть його тітки. На даний час він звернувся до суду в іншому провадженні з заявою про встановлення йому додаткового строку для прийняття спадщини та оскаржує рішення в даній справі, оскільки він має намір успадкувати майно своєї тітки, яке на його думку неправомірно отримала у спадщину ОСОБА_3 .

Ухвалою від 29 травня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року.

На стадії апеляційного розгляду ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на земельну ділянку з.п. 0,0559 га, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 , к.н. НОМЕР_1 та зареєстрована за ОСОБА_3 до моменту набрання рішення по справі 752/3528/18 законної сили; накладання арешту на земельну ділянку, з.п. 0,0441 га, що знаходиться АДРЕСА_3 , к .н. НОМЕР_2 та зареєстрована за ОСОБА_3 до моменту набрання рішення по справі 752/3528/18 законної сили.

Заяву обґрунтовував тим, що йому стало відомо, що ОСОБА_3 розмістила на сайтах з продажу нерухомості публікації про продаж вказаного майна, тому не накладання арешту на вищевказане майно може призвести до його незаконного відчуження, що унеможливить виконання рішення.

Виходячи зі змісту статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи заяви ОСОБА_1 вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи ж забезпечення позову відповідно до змісту статті 150 ЦПК України забезпечуються, зокрема, накладенням арешту на майно відповідача та забороною вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.

Аналіз вищенаведених норм права свідчить про те, що з заявою про забезпечення позову може звернутись учасник справи - особа, яка звернулась до суду з позовними вимогами і бажає забезпечити ефективний захист своїх прав, до вирішення справи по суті, забезпечити можливість виконання позитивного рішення про задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 Після її смерті залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки по АДРЕСА_1 та квартира по АДРЕСА_2 .

Спадкова справа зареєстрована 28.11.2017 року Шостою Київською державною нотаріальною конторою, про що свідчить витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 50049064 від 28.11.2017 року.

ОСОБА_1 є племінником померлої ОСОБА_4 , який стверджує, що його батько, який був рідним братом ОСОБА_4 , був живий на час відкриття спадщини, проте не знав про смерть сестри, так як ОСОБА_3 приховала цю обставину. На даний час він звернувся з заявою про встановлення йому додаткового строку для прийняття спадщини, та оскаржує рішення в даній справі на підставі якого ОСОБА_3 отримала спадщину, після смерті його тітки.

Оцінивши наявні в справі докази та доводи заяви про забезпечення позову, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 не є позивачем в даній справі, а тому його заява про забезпечення позову подана на стадії апеляційного розгляду задоволена бути не може. В заяві останнього не наведено обставини, які свідчать про те, що не вжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим чи утруднити виконання рішення суду в даній справі , в разі задоволення позову іншої особи.

Обраний вид забезпечення позову є не співмірним з тими вимогами, що розглядаються в даній справі, а саме з вимогами немайнового характеру про встановлення факту однією сім`єю.

Посилання на те, що ОСОБА_3 уже отримала спадщину на підставі оскаржуваного рішення і на даний час вчиняє дії щодо відчуження майна, колегія суддів не приймає, оскільки заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 має подавати в тій справі де він є позивачем, або в справі про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, або в інших справах де він має намір висувати вимоги про визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті тітки.

Оскільки ухвалою апеляційного суду від 29 травня 2019 року ОСОБА_1 поновлено строк на оскарження рішення суду в даній справі , судом також зупинено дію рішення Голосіївського районного суду про встановлення факту однією сім`єю.

Вказана процесуальна дія забезпечує права особи, яка не була залучена до розгляду даної справи на ефективний захист на час апеляційного розгляду.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись статтями 149-153, 368 ЦПК України Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала складена 29 травня 2019 року.

Головуючий

Судді