Справа № 461/3288/18 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1842/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цапа П.М.,

Борох З.І. - представника ЛКП «Центральне»,

відповідача ОСОБА_2

і його представника - адвоката Орача А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 27 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року Львівське комунальне підприємство „Центральне" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , як власника та мешканця квартири АДРЕСА_1 , про стягнення зі згаданого відповідача 6 841 грн. 71 коп. заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги, а саме - за утримання будинку та прибудинкової території.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що відповідач не виконує обов`язки, покладені на нього чинним законодавством, у зв`язку з чим утворилася заборгованість перед ЛКП «Центральне» за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, чим порушує право позивача на одержання плати за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в установлений законодавством строк(а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ЛКП «Центральне» заборгованість за житлово-комунальні послуги, а саме - за утримання будинку та прибудинкової території, в розмірі 5 370 грн. 84 коп. та 962 грн. сплаченого судового збору.

Одночасно, ухвалено, що «В задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЛКП «Центральне» заборгованість за житлово-комунальні послуги, а саме за утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 6841,71 грн. - відмовити» (а.с. 76-77).

Дане рішення оскаржив відповідач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за їх безпідставністю, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що ЛКП „Центральне" жодного договору з ним про надання послуг з утримання будівель і споруд та прибудинкових територій не укладало.

Вважає, що у документах, поданих позивачем в обгрунтування позовних вимог, є розбіжності, а відтак вважає, що позивачем не доведено існування заборгованості саме у розмірі, який є предметом позовних вимог.

Вважає, що позивачем при подачі позовної заяви до суду судовий збір було сплачено у заниженому розмірі.

Звертає увагу на те, що поданню до суду даного позову передувало подання ЛКП „Центральне" до суду трьох заяв про видачу судового наказу про стягнення з відповідача боргу за періоди починаючи з 2010 року, а відтак вважає, шо „є усі підстави вважати", що предметом позовних вимог є сума, яка позивачем нараховувалася „принаймі з 2010 року", а тому вважає, що були усі підстави для застосування до спірних правовідносин положення про позовну давність (а.с. 82-83).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Статтями 20 і 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції Закону, чинній на час спірних правовідносин) визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово- комунальних послуг, підготовленого на основі Типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг устроки, встановлені договором або законом ( п.п. 1, 5 ст. 20 Закону), а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про житлово- комунальні послуги.

Обовязок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністів України № 572 від 08.10.1992 року в редакції постанови КМ України від 24.01.2006 року № 45.

Таким чином власник квартири зобов`язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та оплачувати їх.

Оскільки обов`язок споживача житлово-комунальних послуг власника житла ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг.

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що ЛКП «Центральне» жодного договору з відповідачем (апелянтом) про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території не укладало, до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, часткове задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що «у період з вересня 2016 року по січень 2018 року у відповідача виникла заборгованість по несплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території, яка згідно розрахунку наданого позивачем становить суму в розмірі 5370,84 грн.», а також тим, що «порушення відповідачем зобов`язань по сплаті … послуг розпочато в вересні 2016 року … Даний позов пред`явлено 08.05.2018 року, відтак без спливу строку позовної давності».

Вище наведений висновок судом зроблено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак такий не відповідає фактичним обставинам справи та зроблений з порушення норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та заявлених позовних вимог, а також долученого до позову розрахунку позовних вимог (а.с. 1-2, 4), позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за період по листопад 2016 року включно: заявлені позовні вимоги не змінювалися та не уточнювалися, а відтак стягнення з відповідача заборгованості «по січень 2018 року» є виходом за межі позовних вимог та неправомірним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем долучено до матеріалів справи відомість про нарахування та оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з січня 2013 року: при тому станом вже на початок цього періоду заборгованість відповідача зазначено у розмірі 3 920 грн. 61 коп. (а.с. 4). У аналогічній відомості від 21.06.2018 року згадана заборгованість станом на 01.09.2016 року зазначена у розмірі 6 752 грн. 70 коп. (а.с. 72).

Відтак, висновок суду про те, що «порушення відповідачем зобов`язань по сплаті … послуг розпочато в вересні 2016 року», не відповідає матеріалам справи.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

За змістом статті 261 ЦК Українипочаток перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У даній справі позивач (ЛКП) звернувся до суду з позовом 08 травня 2018 року.

У письмовому Відзиві на позовну заяву відповідач звертає увагу на пропуск позивачем позовної давності (а.с. 14).

Як вбачається зі змісту доводів позивача, які наведені ним у письмовому Відзиві на апеляційну скаргу, позивач вважає, що не пропустив строків позовної давності, оскільки неодноразово подавав до суду заяви про видачу судових наказів, які і були виданими судом, однак у подальшому скасовані за заявою боржника/відповідача.

ЦПК України в редакція, яка була чинною до 15 грудня 2017 року, було встановлено, що:

-судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату (зокрема) житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (п.3 ч.1 ст. 96);

-позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом (ч.3 ст. 118);

-заява повертається у випадках, коли така подана без дотримання порядку, визначеного частиною третьою статті 118 цього Кодексу (пункт 6 ч.3 т. 121), що не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (ч.5 ст. 121).

Оглядом матеріалів справи встановлено, що ЛКП протягом періоду з 2014 року по липень 2017 року неодноразово зверталося до суду з заявами про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги (за утримання будинку та прибудинкової території) і такі накази судом видавалися, однак у подальшому скасовувалися (а.с. 84-92).

В той же час, матеріали справи не містять пояснень позивача (ЛКП) стосовно того, чому після скасування ухвалою суду від 10.04.2014 року судового наказу від 27.03.2014 року (а.с. 84-86) ЛКП не звернулося в порядку, що передбачений частиною 3 ст. 118 ЦПК України (в чинній на той час редакції), до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги, а натомість в січні 2015 року повторно звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу, який у подальшому за заявою ОСОБА_2 ухвалою суду від 06.02.2015 року також було скасовано (а.с. 87-89). Незважаючи на повторне скасування судом судового наказу, ЛКП в черговий раз не звертається до суду з позовною заявою, а втретє подає до суду заяву про видачу судового наказу і лише після скасування третього судового наказу ухвалою суду від 10.07.2017 року (а.с. 90-92) ЛКП 08.05.2018 року (через майже 10-ть місяців після скасування останнього судового наказу) звертається до суду з даною позовною заявою.

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що стосовно строків позовної давності до уваги можуть прийматися доводи ЛКП, які стосуються лише останнього судового наказу від 13.01.2017 року, який було скасовано ухвалою суду від 10.07.2017 року (а.с. 90-92), після чого і було подано до суду даний позов.

Оскільки судовий наказ від 13.01.2017 року було видано судом на підставі заяви ЛКП від 05.01.2017 року (а.с. 90, 91), то цей судовий наказ охоплює трьохрічний строк позовної давності починаючи з 05.01.2014 року.

В той же час, незважаючи на те, що згаданий судовий наказ було скасовано ухвалою суду від 10.07.2017 року (а.с. 92), однак ЛКП звернулося до суду з даним позовом лише 08.05.2018 року (через 9-ть місяців і 28 днів), а відтак колегія суддів вважає, що трьохрічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом слід обчислювати з 03.11.2014 року (05.01.2014 року + 9 місяців 28 днів).

За вище наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ЛКП до ОСОБА_2 за період по 02.11.2014 року включно слід відмовити за спливом позовної давності.

Як вбачається з відомостей про нарахування та оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території від 05.11.2017 року (а.с. 4) та від 01.03.2019 року (а.с. 143), за період з листопада 2014 року (початок відліку строку позовної давності) по листопад 2016 року включно (в межах строку заявлених позовних вимог) відповідачу було нараховано до оплати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території2 288 грн. 62 коп.

За цей же період ОСОБА_2 було нараховано 862 грн. 50 коп. субсидій, суму яких слід відняти від 2 288 грн. 62 коп. нарахованих до оплати:

2 288 грн. 62 коп. - 862 грн. 50 коп. субсидій = 1 426 грн. 12 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2017 року на виконання припису начальника відділу контролю за регульованими цінами Головного управління Держпродспоживслужби у Львівській області від 29.12.2017 року НОМЕР_2/17 ЛКП було здійснено перерахунок зайво нарахованої плати за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій по квартирі НОМЕР_2 (відповідача) у розмірі 1 470 грн. 87 коп., в тому числі - за період з 01.01.2015 року по 30.11.2016 року - у розмірі 824 грн. 13 коп. (а.с. 138-143).

В той же час, як вбачається з відомості про нарахування та оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території від 05.11.2017 року, позовні вимоги ЛКП на згадані суми коректури на час пред`явлення позову відкореговано не було (а.с. 4), а така корекція відбулася значно пізніше (а.с. 72, 143).

Відтак, від вище згаданої суми заборгованості 1 426 грн. 12 коп. слід відняти зайво нараховані 824 грн. 13 коп. за період з 01.01.2015 року по 30.11.2016 року і, таким чином, до стягнення з відповідача на користь ЛКП за період з листопада 2014 року (початок відліку строку позовної давності) по листопад 2016 року включно (в межах строку заявлених позовних вимог) підлягає 601 грн. 99 коп. заборгованості по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території:

.

1 426 грн. 12 коп. - 824 грн. 13 коп. = 601 грн. 99 коп.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1), і що суд апеляційної інстанції, у випадку зміни рішення або ухвалення нового, відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Статтею 99 ЦПК України в редакція, яка була чинною до 15 грудня 2017 року, було встановлено, що:

-за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом (ч. 1);

-у разі відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву (ч.2).

Як вірно зазначено у доводах апеляційної скарги, за подачу апеляційної скарги мало б бути сплачено 1 762 грн. судового збору, а було сплачено 962 грн. судового збору (а.с. 8).

В той же час, матеріалами справи стверджується, що ЛКП „Центральне" за подання заяви 05.01.2017 року про видачу судового наказу сплатило судовий збір у розмірі 800 грн., однак у подальшому ухвалою суду від 10.07.2017 року судовий наказ від 13.01.2017 року за заявою ОСОБА_2 було скасовано (а.с. 90-92), а відтак сплачені ЛКП 800 грн. судового збору зараховується до суми судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви, що в сумі і буде становити 1 762 грн. судового збору (962 грн. + 800 грн.).

Апелянтом (відповідачем) при подачі апеляційної скарги було сплачено 1 443 грн. судового збору (а.с. 81), хоча (як вбачається з вище наведеного) мало б бути сплачено 2 640 грн.: 1 762 грн. х 150 % = 2 640 грн.

Відтак, до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає ще 1 197 грн. судового збору, недоплаченого ним при подачі апеляційної скарги.

Судом задоволено 8,8 % позовних вимог ЛКП: 601 грн. 99 коп. від 6 841 грн. 71 коп. - розмір позовних вимог.

8,8 % від 1 762 грн. становить 155 грн. 06 коп., а від 2 640 грн. - 232 грн. 32 коп.

З урахуванням вище наведених розрахунків до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 155 грн. 06 коп. понесених (з урахуванням також і тих, що підлягають до стягнення в дохід держави) ЛКП судових витрат, а до стягнення з позивача на користь відповідача підлягає 2 407 грн. 68 коп. понесених ним судових витрат.

В той же час, частиною 10 статті 141 ЦПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Різниця між 2 407 грн. 68 коп. та 155 грн. 06 коп. вище згаданих судових витрат становить 2 252 грн. 62 коп. (2 407 грн. 68 коп. - 155 грн. 06 коп.), які і підлягають до стягнення з ЛКП „Центральне" на користь ОСОБА_2 , а останній (відповідно) звільняється від обов`язку сплачувати ЛКП 155 грн. 06 коп. судових витрат.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 червня 2018 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги Львівського комунального підприємства „Центральне" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) на користь Львівського комунального підприємства «Центральне» (м.Львів, вул. Удатного 7, ) 601 (шістьсот одну) грн. 99 коп. заборгованості по оплаті за утримання будинку та прибудинкової території за період з 03 листопада 2014 року по 30 листопад 2016 року включно.

В задоволенні решти позовних вимог Львівського комунального підприємства «Центральне» до ОСОБА_2 за період з 03 листопада 2014 року по 30 листопад 2016 року включно - відмовити за їх безпідставністю.

В задоволенні позовних вимог Львівського комунального підприємства «Центральне» до ОСОБА_2 за період по 02 листопада 2014 року включно - відмовити за спливом позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) в дохід держави 1 197 (одна тисяча сто дев`яносто сім) грн. судового збору, недоплаченого ним при подачі апеляційної скарги.

Дані про стягувача:

Отримувач коштів: ГУК у м. Києві (м.Київ) /22030106

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО): 899998

Рахунок отримувача: 6001

Код класифікації доходів бюджету: 22030106

Стягнути з Львівського комунального підприємства «Центральне» (м.Львів, вул. Удатного 7, ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) 2 252 грн. 62 коп. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 27 травня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.