Справа № 344/4568/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/678/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Татарінової О.А. 04 березня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

22.08.2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №1657pv-07, укладеним 02.10.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 на суму 99 000 доларів США зі сплатою 12% річних (з подальшим зменшенням процентної ставки за кожен рік кредитування) та кінцевим терміном повернення 02.10.2014 року, станом на 09.08.2011 року утворилася заборгованість в розмірі 272 625,71 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 2 173 099,53 грн., з якої: 94 228,18 доларів США, що еквівалентно 751 092,82 грн., заборгованість по сплаті кредиту, 44 284,36 доларів США, що еквівалентно 352 990,63 грн., заборгованість по сплаті процентів та 134 113,17 доларів США, що еквівалентно 1 069 016,08 грн., пені.

В процесі розгляду справи позивач неодноразово збільшував позовні вимоги та, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, остаточно просив стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 22 328 905,33 грн., з якої: 94 228,18 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 01.03.2016 року становить 2 553 093,88 грн., сума простроченої заборгованості по тілу кредиту, 114 120,73 доларів США, що еквівалентно 3 092 078,52 грн., сума простроченої заборгованості за процентами та 16 683 732,87 грн. сума пені за прострочення заборгованості за кредитом та процентами, а також судові витрати по справі.

Івано-Франківський міський суд рішенням від 04 березня 2019 року позов задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором №1657pv-07 від 02.10.2007 року: по тілу кредиту - 94 228,18 доларів США, що еквівалентно 2 530 968,91 грн., суму заборгованості за процентами - 92 511,09 доларів США, що еквівалентно 2 484 847,88 грн., пеню за прострочення заборгованості - 6 491 409,14 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування, а тому позивач має право вимагати від відповідача сплати заборгованості по тілу кредиту, процентів та передбаченої договором неустойки лише за період з 02.10.2007 року по 02.10.2014 року, яка згідно наданих позивачем розрахунків заборгованості за вказаний період становить: по тілу кредиту - 94 228,18 доларів США, за процентами - 92 511,09 доларів США та пеня - 6 491 409,14 грн.

У апеляційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилається на незаконність рішення суду.

Вказує, що суд першої інстанції невірно визначив загальну суму заборгованості за кредитним договором, помилково дійшов висновку про припинення нарахування процентів після закінчення строку кредитування та неправильно застосував до спірних правовідносин правові позиції Великої Палати Верховного Суду, які висловлені в постановах від 28.03.2018 року (справа №14-10цс18) та від 04.07.2018 року (справа №14-154цс18).

Апелянт зазначає, що обставини у справах, які були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду та в яких сформовані правові позиції, не є тотожними з даною справою, оскільки в даній справі не було первинно ухвалено судове рішення про дострокове стягнення боргу і сторони кредитного договору домовилися (погодили) можливість нарахування процентів поза межами строку дії кредитного договору.

Так, в пункті 4.2 кредитного договору сторони визначили, що нарахування процентів проводиться за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Нарахування відсотків проводиться по методу факт/360 за кожен день користування кредитними ресурсами.

Відповідно до пункту 7.2 цей договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів (їх першої частини) та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Отже, в пункті 4.2 кредитного договору сторонами, з урахуванням принципу свободи договору, передбачено іншу домовленість, яка на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, допускає нарахування банком процентів за користування кредитом до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок.

З урахуванням того, що боржник не повернув кредитору отримані кредитні ресурси, банк правомірно не припинив нарахування процентів за користування кредитом, що узгоджується з умовами кредитного договору (п. 4.2 та п. 7.2) та приписами цивільного законодавства (ст. ст. 6, 525, 526, 627, 1048 ЦК України).

Суд першої інстанції наведеного не врахував, що призвело до неправомірної відмови банку в частині позовних вимог.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати тощо.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає.

Встановлено, що 02.10.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1657pv-07, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні ресурси в сумі 99 000 доларів США для придбання автомобіля MERСEDES-BENZ GL 320, зі сплатою 12% річних протягом першого фактичного року кредитування та з подальшим зменшенням процентної ставки за кожен рік кредитування (п.п. 4.1.1-4.1.7 договору) та кінцевим терміном повернення 02.10.2014 року (т. 1 а.с. 7-10).

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений договір застави автомобіля, згідно якого ОСОБА_1 передала в заставу банку автомобіль марки MERСEDES-BENZ, модель GL 320, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 , виданого 1-м МРВ ДАІ м. Івано-Франківська 01.10.2007 року (т. 1 а.с. 11-12).

Встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором, останній платіж здійснила 29.08.2008 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №1657pv-07 від 02.10.2007 року заборгованість відповідача за період з 02.10.2007 року по 01.03.2016 року становить 22 328 905,33 грн., з яких: сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 94 228,18 доларів США, що еквівалентно 2 553 093,88 грн.; сума простроченої заборгованості по відсотках - 114 120,73 доларів США, що еквівалентно 3 092 078,58 грн.; сума пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсотках - 16 683 732,87 грн. (т. 1 а.с. 188-194).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 зазначеної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитного договору №1657pv-07 від 02.10.2007 року сторони погодили щомісячну сплату процентів за користування кредитом, який наданий до 02 жовтня 2014 року включно (пункти 3.3, 4.3 договору).

В пункті 4.4 кредитного договору сторони визначили, що позичальник сплачує проценти за останній звітний період не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного в п. 3.2 цього договору, тобто 02 жовтня 2014 року.

Отже, у межах строку кредитування до 02 жовтня 2014 року відповідачка зобов`язана була, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 1 по 10 число кожного місяця відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості (Додаток №1 до кредитного договору). Починаючи з 03 жовтня 2014 року, відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором №1657pv-07 від 02.10.2007 року за період з 02.10.2007 року по 02.10.2014 року, тобто в межах строку кредитування, а саме: 94 228,18 доларів США, що еквівалентно 2 530 968,91 грн., заборгованості по тілу кредиту; 92 511,09 доларів США, що еквівалентно 2 484 847,88 грн., заборгованості за процентами та 6 491 409,14 грн. пені.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно визначив загальну суму заборгованості за кредитним договором, помилково дійшов висновку про припинення нарахування процентів після закінчення строку кредитування та неправильно застосував до спірних правовідносин правові позиції Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постановах від 28.03.2018 року (справа №14-10цс18) та від 04.07.2018 року (справа №14-154цс18), а також не врахував, що в пункті 4.2 кредитного договору сторони погодили нарахування банком процентів за користування кредитом до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок, спростовуються пунктом 3.3 кредитного договору, відповідно до якого позичальник зобов`язався щомісячно, в термін з 1 по 10 число кожного місяця, але не пізніше 02 жовтня 2014 року, здійснювати погашення позичкової заборгованості за кредитними ресурсами в розмірі 1178,57 доларів США та нарахованими процентами, відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості (Додаток №1 до кредитного договору); пунктом 4.3 кредитного договору, в якому сторони визначили, що позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, в термін з 1 по 10 число кожного місяця, згідно із Графіком зниження розміру заборгованості (Додаток №1 до кредитного договору), та пунктом 4.4 кредитного договору, відповідно до якого позичальник сплачує проценти за останній звітний період не пізніше строку повернення кредитних ресурсів, зазначеного в п. 3.2 цього договору, тобто до 02 жовтня 2014 року.

За таких обставин твердження апелянта про те, що банк мав право нараховувати проценти за користування кредитом до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 04 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року