Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1133/17 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 48 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №278/1133/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області, ухвалене 12 березня 2019 року суддею Зубчук І.В. у м. Житомирі, повний текст рішення складено 22 березня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому, просила встановити факт проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю, без укладення шлюбу в період з 2010 року по жовтень 2016 року. Зазначила, що у вказаний період вона проживала разом з ОСОБА_4 , чоловіком її померлої у 2006 році тітки ОСОБА_5 , та здійснювала за ним постійний догляд. ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер, його поховання вона здійснила за власні кошти. Встановлення даного факту пов`язувала із необхідністю оформити спадкові права у відповідності до ст. 1264 ЦК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення її позову.

На її думку, суд розглянув справу поверхнево та безпідставно надав перевагу одним доказам над іншими. Судом не досліджений та не врахований при вирішенні спору акт, підписаний сусідами, довідка сільської ради, які підтверджують факт спільного проживання із спадкодавцем. Крім того, суд не надав належної оцінки показам свідків та вибірково вказав їх у рішенні. Також, судом помилково враховано довідку Оліївської сільської ради № 1196 від 02.11.2016, яка надавалась ОСОБА_2 на спеціальному бланку для вступу у спадщину, у зв`язку із чим така довідка не містила відомості про проживання у будинку спадкодавця незареєстрованих осіб. Вважає, що статус ОСОБА_4 , як одинокої особи, що потребує допомоги, не спростовує факт їх спільного проживання. Судом залишено без уваги, що ОСОБА_4 хворів, потребував постійного догляду та допомоги, вона займалась його лікуванням, доглядом за ним. Саме вона отримувала свідоцтво про смерть та здійснювала поховання ОСОБА_4 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала із зазначених у ній підстав.

Представники ОСОБА_2 - ОСОБА_13 та ОСОБА_9., апеляційну скаргу не визнали, посилаючись на її безпідставність.

Відповідач ОСОБА_3 при вирішенні спору покладалась на думку суду, не заперечувала, що ОСОБА_1 приходила до ОСОБА_4 , допомагала йому, проте постійно з ним не проживала.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Згідно ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше, як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У пунктах 2, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який проживав у АДРЕСА_2 . Інших зареєстрованих осіб за вказаною адресою не було (а.с. 15, 160 т.1).

З 01 листопада 2006 року по день смерті на підставі договорів, укладених з відділенням соціальної допомоги вдома Житомирського районного Територіального центру, останній отримував соціально-побутове обслуговування, як одинокий громадянин. Його відвідував соціальний працівник, який згідно договору надавав такі послуги, як виклик лікаря, супроводження до лікарні і відвідування в лікарні, доставка продуктів харчування, інших товарів, оплата комунальних послуг, приготування їжі під час хвороби, прибирання приміщення, читання преси (а.с. 15, 170, 171 т. 1).

За змістом наданої до позовної заяви довідки Виконавчого комітету Оліївської сільської ради від 27 лютого 2017 року № 384, позивачка проживала разом із ОСОБА_4 , здійснювала за ним догляд, займалася похованням (а.с. 10 т. 1).

Відповідно до змісту наданого ОСОБА_1 акту №16 опитування сусідів від 27.02.2017 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтвердили той факт ОСОБА_1 проживала без реєстрації у АДРЕСА_2 з 2010 року до смерті ОСОБА_4 , доглядала за ним, з дозволу родичів займалась похованням (а.с. 9 т.1).

Відповідно до наданої ОСОБА_9 до відзиву на позов довідки виконавчого комітету Оліївської сільської ради від 02 листопада 2016 року № 1196 разом з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 та області, ніхто не проживав та не був зареєстрований (а.с. 157 т. 1).

Згідно довідки Укрпошти від 27.09.2017 пенсія ОСОБА_4 виплачувалась листоношою особисто (а.с. 158 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявник не довела під час розгляду справи факт, як того вимагає положення ст.1264 ЦК України, проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Такий висновок є правильним, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дослідив докази і надав їм належну оцінку.

Наданий позивачкою акт, підписаний жителями с. Оліївка та довідка сільської ради від 27 лютого 2017 року № 384, які, на її думку, підтверджують факт спільного проживання із спадкодавцем, не можуть бути достатніми доказами підтвердження такого факту, як і показання допитаних свідків, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Вирішуючи спір, суд правильно виходив із того, що показання свідків зі сторони позивачки ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 є суперечливими та спростовуються іншими доказами у справі.

Зокрема, як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_4 відповідно до укладених договорів протягом 2006 - 2016 років отримував соціально-побутове обслуговування, як одинокий громадянин (а.с. 170, 171, 224 т. 1). З метою отримання соціальної допомоги вдома він писав заяву від 01.11.2006, у якій зазначав про відсутність у нього родичів та зобов`язувався повідомити про зміни у складі сім`ї відділенню соціальної допомоги (а.с. 224 т. 1). Разом з тим протягом цих років, ОСОБА_4 не повідомляв про те, що з ним проживає ОСОБА_1 та не відмовлявся від отримання допомоги як одинокий громадянин.

Зазначене підтвердила соціальний працівник ОСОБА_14 , яка протягом 12 років надавала ОСОБА_4 , як одинокому інваліду війни, допомогу. Остання пояснила, що раз у тиждень купувала йому продукти харчування, прибирала у будинку. Не заперечувала, що позивачка готувала їжу, доглядала померлого, однак зазначила, що постійної господині у будинку не було.

Посилання ОСОБА_1 на надання на її ім`я довіреності від імені спадкодавця від 25.10.2016 на отримання розрахунків за оренду земельних часток (паїв) за 2016 рік (а.с. 168 т.1), отримання нею особисто свідоцтва про смерть, здійснення лікування та поховання ОСОБА_4 не можуть бути підставою для задоволення позову. Такі докази не підтверджують ті обставини, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди із їх оцінкою, проте не спростовують висновків суду, оскільки достатніх та достовірних доказів на підтвердження саме спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю у вказаний нею період, позивачка суду не надала.

Періодичне відвідування ОСОБА_4 , надання йому допомоги у вигляді готування їжі, лікування, прибирання кімнат тощо, не є обставинами, які у розумінні ст.1264 ЦК України дають їй право на спадкування за законом у четвертій черзі.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 06 червня 2019 року.