Єдиний унікальний номер судової справи 2-2414/11
Номер провадження 22-ц/812/1344/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

30 вересня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 08 січня 2019 року, під головуванням судді Гаврасієнка В.О., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Буділовської О.О. та державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Сагайдак А.Д.,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Заводський ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області) Буділовської О.О. та рішення державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області) Сагайдак А.Д.

В обґрунтування скарги зазначено, що 06 червня 2018 року ОСОБА_1 , при отриманні пенсії встановив, що вона є меншою за розміром ніж повинна бути. У зв`язку із цим заявник звернувся до Головного Управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області, де йому пояснили, що з його пенсії стягуються кошти на підставі постанови державного виконавця Інгульського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сагайдак А.Д. від 15 травня 2018 року по виконавчому провадженню №52442862.

Після ознайомлення з матеріалами вищезазначеного виконавчого провадження, заявником встановлено, що постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Буділовської О.О. по виконавчому провадженню №37144960 від 30 червня 2016 року було закінчено виконавче провадження за виконавчим листом №2/1412/1863/12, виданим Заводським районним судом міста Миколаєва 15 березня 2013 року про стягнення з заявника на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») заборгованості у розмірі 5 673.44 доларів США, пені у розмірі 5 740 грн. 57 коп. та судових витрат у розмірі 630 грн. 71 коп., а матеріали виконавчого провадження були направлені до Інгульського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області. Вказана постанова винесена на підставі того, що ОСОБА_1 згідно інформації державного виконавця отримує пенсію в Управлінні Пенсійного фонду України в Заводському районі міста Миколаєва, який знаходиться на адміністративній території Інгульського району міста Миколаєва.

Проте, заявник із зазначеними постановами державних виконавців не згоден, оскільки згідно відповіді від 10 травня 2018 року він перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та згідно ч.1 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв станом на 30 червня 2016 року, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи божника або за місцезнаходженням його майна. Тому, на думку боржника, постанова головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Буділовської О.О. по виконавчому провадженню №37144960 від 30 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження є неправомірною.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що постанова державного виконавця від 15 травня 2018 року у виконавчому провадженні №52442862 про звернення стягнення на пенсію заявника також є незаконною, оскільки, останній володіє рухомим майном, а саме транспортним засобом - автомобілем Fiat Albea, який знаходиться у стягувача в заставі відповідно до договору застави транспортного засобу від 04 червня 2007 року, а тому державним виконавцем Інгульського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сагайдак А.Д. винесено вищезазначену постанову з порушення вимог ч.1 ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» та прав боржника.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив:

визнати неправомірною постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Буділовської О.О. у виконавчому проваджені №37144960 від 30 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження та зобов`язати державного виконавця поновити порушені права ОСОБА_1 шляхом повернення матеріалів виконавчого провадження до Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області;

визнати неправомірною постанову державного виконавця Інгульського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Сагайдак А.Д. у виконавчому проваджені №52442862 від 15 травня 2018 року про звернення стягнення на пенсію боржника та зобов`язати державного виконавця поновити порушені права ОСОБА_1 шляхом скасування цієї постанови, повернення йому незаконно стягнутих коштів з пенсії та передачі матеріалів виконавчого провадження до Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 січня 2019 року задоволено частково скаргу ОСОБА_1 .

Скасовано постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Буділовської О.О. про закінчення виконавчого провадження №37144960 від 30 червня 2016 року. У задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати, а матеріали справи направити до районного суду для продовження розгляду.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

При цьому виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі прав заявників, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Із матеріалів справи убачається, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 грудня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 лютого 2013 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором в розмірі 5 673.44 доларів США , пеня в сумі 5 740 грн. 57 коп., що еквівалентно 723.44 доларів США, та судові витрати у розмірі 630 грн. 71 коп. (том 1 а.с.160-162,204-205).

Рішення набрало законної сили та 15 березня 2013 року судом видано виконавчий лист (том 2 а.с.109).

26 березня 2013 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Вовченко А.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим листом (том 2 а.с.112).

Згідно відповіді № від 19 травня 2014 року боржник ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Заводському районі міста Миколаєва (том 2 а.с.125).

31 березня 2016 року головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Буділовською О.О. винесено постанову про розшук майна боржника - транспортний засіб автомобіль марки FIAT ALBEA 1.4, 2006 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( том 2 а.с.169).

14 червня 2016 року ПАТ «ПУМБ» подало державному виконавцю заяву, в якій стягувач просив звернути стягнення на пенсію боржника без перевірки майнового стану (том 2 а.с.130).

30 червня 2016 року головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Буділовською О.О. складено акт, яким встановлено, що боржник отримує пенсію в Управлінні Пенсійного фонду України в Заводському районі міста Миколаєва, який знаходиться на адміністративній території Інгульського району міста Миколаєва, а тому наявна необхідність передати виконавчий документ для подальшого виконання за належністю до Інгульського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (том 2 а.с.135).

Цього ж дня, 30 червня 2016 року головним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Буділовською О.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (том 2 а.с.137).

Разом з тим колегія суддів вважає, що вищевказана постанова постановлена без достатніх правових підстав, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» (який діяв на час винесення оскаржуваної постанови) виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Спори про місце здійснення виконавчих дій між органами державної виконавчої служби не допускаються.

За правилами п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, який діяв на час винесення оскаржуваної постанови) виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Згідно довідки Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 06 вересня 2019 року, ОСОБА_1 з 01 січня 2007 року перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та одержує пенсію за вислугу років, призначену з 29 грудня 1994 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку, щодо порушення прав боржника, оскільки виконавчі дії повинні були здійснюватися саме за місцезнаходженням Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Щодо вимог скарги в частині оскарження постанови державного виконавця Інгульського відділу ДВС м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 15 травня 2018 року, то колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова державного виконавця від 15 травня 2018 року про звернення стягнення на пенсію боржника прийнята відповідно до норм ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, який діяв на час постановлення оскаржуваної постанови), та підстав для її скасування не має.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права і обставинах справи та з ним погоджується також колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ч.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За положеннями ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Відповідно до п.п.6,7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

У ч.2 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, який діяв на час постановлення оскаржуваної постанови) передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, який діяв на час постановлення оскаржуваної постанови) стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Системний аналіз ч.2 ст.48, ч.ч.1,2 ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дозоляє стверджувати, що на рівні закону визначена черговість звернення стягнення на різні види грошових коштів і для звернення стягнення на заробітну плату та пенсію передбачено спеціальні умови.

Тлумачення ч.ч.1,2 ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить про наявність декількох правил звернення стягнення на пенсію боржника:

- за виконавчими документами про стягнення сум та про стягнення періодичних платежів стягнення на заробітну плату і пенсію допускається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів;

- виконавець має право звернути стягнення на пенсію за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати;

- за іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на пенсію боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги в частині оскарження постанови державного виконавця від 15 травня 2018 року про звернення стягнення на пенсію боржника, оскільки вказана постанова прийнята відповідно до норм ст.68 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 03 жовтня 2019 року