провадження №2/200/513/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» грудня 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Яковенко А.С.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Дніпропетровської обласної філії АТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки та додаткових угод до нього недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Дніпропетровської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки та додаткових угод до нього недійсними.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Єлісєєвою Т.Ю. від 02.10.2015 року було відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Дніпропетровської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки та додаткових угод до нього недійсними.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2015 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Дніпропетровської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки та додаткових угод до нього недійсними було задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» було відхилено та залишено рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2015 року без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» було задоволено частково, залишено рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2016 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2016 року цивільну справу №200/20740/15-ц прийнято до провадження судді Женеску Е.В..

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2017 року було залучено стороною по справі, як співвідповідача - ОСОБА_2 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2019 року судовий розгляд справи №200/20740/15-ц було призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення експертизи та проведення судового засідання з повідомленням сторін.

Під час судового розгляду справи відбулася державна реєстрація зміни найменування Банку на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Від представника відповідача АТ «Укрсоцбанк» Капцова Н.В. надійшов відзив на позовну заяву у якому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки висновок, на який посилається позивачка, як на підставу своїх вимог, складений в межах іншої судової справи - №403/1232/12, а Висновок №62/04-423 від 12.11.2012 - складений в межах кримінальної справи №62121934 за постановою органу слідства, а не на підставі ухвали суду. За правилами цивільного судочинства преюдиціальне значення надається лише вироку суду у кримінальному провадженні. Висновок №62/04-423 від 12.11.2012, складений в межах кримінальної справи №62121934, вироку по якій Позивачем не надано, через що даний висновок не має преюдиціального значення, а обставини, які Позивач намагається довести ним, підлягають доказуванню на загальних підставах.

Представник позивача - ОСОБА_3 надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, одним з таких доказів є висновок експерта. Предметом висновку експерта, на який посилається позивач в обґрунтування позовних вимог було саме дослідження підпису, вчиненого на оспорюваному договорі та додатках до нього. У випадку, якщо відповідач вважає що висновки надані позивачем є письмовими доказами, то він має їх спростувати в порядку визначеному ст.ст. 81,82 ЦПК України, відповідач не надає доказів в спростування доказів наданих позивачем.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до висновків, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 31.03.2006 р. між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №09.2/120-6, згідно якого позичальнику був наданий кредит окремими частинами (траншами), у межах максимального ліміту заборгованості до 3000000,00 доларів США, зі сплатою 12,5% річних за користування ним та кінцевим терміном повернення до 30.03.2013 р.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед банком, між останнім, Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки №3 від 31.03.2006 р., та 01.12.2006 р. і 15.06.2007 р. додаткову угоду і додаткову угоду № 2 до нього відповідно.

ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти вчасно не повернув, у зв`язку з чим, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії, в якому просив стягнути борг за кредитним договором, в тому числі з позивача, як одного з поручителів.

Оспорюючи договір поруки від 31.03.2006 р. та додаткові угоди до нього, ОСОБА_1 посилається на те, що вона його не лише не підписувала, а й не укладала взагалі. Обґрунтовуючи свої заперечення щодо не укладання договору поруки з банком, позивач, реалізовуючи своє право захисту, як відповідач, при розгляді цивільної справи №403/1233/12, в якості доказу, послалась на Висновок судової експертизи № 2923-13 від 04 лютого 2014 р. Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, відповідно до якої підписи від імені ОСОБА_1 в Договорі поруки №3 від 31.03.2006 р. та додатках до нього виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою із наслідуванням її справжнього підпису.

Судова почеркознавча експертиза була проведена в рамках розгляду цивільної справи №403/1232/12 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №09.2/120-6 від 31.03.2006 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .

Оригінал висновку вказаної експертизи, копія якого знаходиться в матеріалах справи №403/1232/12, був оглянутий та завірений судом 12.10.2015 року, за заявою представника позивача, в якості забезпечення доказів.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Крім цього, у Постанові Верховного суду України від 16 березня 2016 року по справі №6-93цс 16 визначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі і пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Як встановлено проведеною експертизою, спірний договір поруки позивачкою не підписувала, підпис, що наявний у ньому виконаний не позивачем, а іншою особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В п.1 ч.2 ст.11 ЦК України зазначено, що підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є договори.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позовних вимог, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, а оспорювані правочини, договір поруки №3 від 31.03.2006 року та додаткові угоди до нього укладені між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та від імені ОСОБА_1 , підлягають визнанню недійсними.

Враховуючи, що позов про присудження сум з поручителя був пред`явлений банком в грудні 2009 року і відповідач обрав пасивну форму заперечення проти позову, а строк позовної давності, відповідно до ст. 264 ЦК України, переривається лише шляхом пред`явлення позову, то добросовісність позивача у використанні способів самозахисту своїх охоронюваних законом інтересів, згідно ст. 19 ЦК України, та час розв`язання судом спору про права вимоги банка до поручителів, має враховуватися судом як поважна причина пропуску строку позовної давності, який закінчився в грудні 2012 року. Таким чином, за наявності клопотання позивача, строк позовної давності, згідно із ч.5 ст.267 ЦК України, підлягає поновленню, а порушені права позивача захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того позивач просить стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487 грн. 20 коп.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1)у разі задоволення позову - на відповідача;

Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у сумі 487 грн. 20 коп., таким чином стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає вказана сума сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 10, 11, 12, 81, 133, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Дніпропетровської обласної філії АТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 про визнання договору поруки та додаткових угод до нього недійсними - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності.

Визнати недійсними Договір поруки №3 від 31.03.2006 року та Додаткові угоди до нього, укладені між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та від імені ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 та Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі по 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Е.В. Женеску