У Х В А Л А

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 761/45332/18

провадження № 61-9650 ск 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О.,

Мартєва С. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 році ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення, в якому просила накласти арешт на нерухоме майно: квартиру, площею м2 32,2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, площею м2 64,21, яка знаходиться за адресою

АДРЕСА_2 , що належить на праві власності відповідачу.

На обґрунтування вимог заяви посилалась на те, що вона має намір звернутись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, при цьому, відповідач володіє майном, на яке може бути звернуто стягнення і щодо якого можуть бути вжиті заходи забезпечення позову без шкоди для такого майна. При цьому, зазначала також, що невжиття заходів зробить можливим безперешкодне відчуження майна, що призведе до неможливості виконання судового рішення про

стягнення боргу на загальну суму заборгованості в розмірі 2 710 306,63 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2018 року, яка залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що заявником не надано доказів щодо вартості майна на яке він просить накласти арешт, та дійшов висновку про те, що суд позбавлений можливості визначити співмірність зазначеного заявником заходу забезпечення позову заявленим ним позовним вимогам. Крім того суд врахував обставину що на все майно відповідачки накладений арешт, що свідчить про відсутність у останньої можливості розпоряджатися вказаним нерухомим майном.

23 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва

від 28 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 03 квітня 2019 року з пропуском строку на касаційне оскарження судових рішень.

До касаційної скарги ОСОБА_1 додала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року, посилаючись на те, що копію постанови суду апеляційної інстанції вона отримала 08 квітня 2019 року, що підтверджується копіє супровідного листа апеляційного суду від 05 квітня 2019 року.

Згідно із частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Ураховуючи те, що вказані заявником обставини підтверджуються належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, тому клопотання

ОСОБА_1 про поновлення строку підлягає задоволенню.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення незаконні та необґрунтовані та прийняті із порушенням норм матеріального права, оскільки відповідно до Цивільного процесуального кодексу України не передбачено обов`язок позивача (заявника) визначити ринкову вартість майна, на яке може бути накладений арешт, а тому вимога судів про здійснення оцінки вказаного майна є помилковою та порушує принципи пропорційності та правової визначеності.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних рішень.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення (відповідач - ОСОБА_2 ).

У цій заяві ОСОБА_1 просила накласти арешт на нерухоме майно: квартиру, площею м2 32,2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, площею м2 64,21, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що належить на праві власності відповідачу, посилаючись на те, що вона має намір звернутись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, при цьому, відповідач володіє майном, на яке може бути звернуто стягнення і щодо якого можуть бути вжиті заходи забезпечення позову без шкоди для такого майна. При цьому, зазначає, що невжиття заходів зробить можливим безперешкодне відчуження майна, що призведе до неможливості виконання судового рішення про стягнення боргу на загальну суму в розмірі 2 710 306,63 грн.

При вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову районний суд повинен був перевірити обґрунтованість доводів заяви щодо необхідності встановлення таких обтяжень.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно приписів пункту 1 частини 1 та частини 3 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено судам, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Відтак, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявником не надано доказів вартості зазначеного майна, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити співмірність зазначеного заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що не все нерухоме майно особи, до якої заявник планує звернутись з позовними вимогами, вже накладено арешт.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що її доводи зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду

м. Києва від 28 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв