ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 639/898/19

Провадження № 22-ц/818/2234/19

16 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргоюзаступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2

на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 лютого 2019 року (суддя Труханович В.В.)

по справі за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,-

встановив:

У лютому 2019 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №2 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.02.2019 року позовна заява повернута позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм процесуального права. Зазначає, що прокурор в позові належним чином обґрунтував своє право на представництво інтересів держави в особі Харківської міської ради.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1статті 367 ЦПК України, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у лютому 2019 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №2 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому зазначав, що нежитлове приміщення, яке використовується в якості АЗС за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належало ОСОБА_1

12.12.2018 року ОСОБА_1 подарувала вказану нерухомість ОСОБА_2 . Проте, право власності або право користування на земельну ділянку за вказаною адресою ні за ким не зареєстровано. Просив стягнути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати з ОСОБА_1 в сумі 854044,06 грн., з ОСОБА_2 в сумі 35386,60 грн. та судові витрати по справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.02.2019 року позовна заява на підставі ст. ст. 175, 185 ЦПК України повернута позивачу.

Повертаючи позовну заяву суд вказав, що прокурором не обґрунтовано наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради, оскільки до матеріалів заяви не надано доказів щодо нездійснення або неналежним чином здійснення вказаними органами відповідних повноважень, віднесених до їх компетенції, притягнення винних осіб до відповідальності.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17.

Позивачем - заступником керівника Харківської місцевої прокуратури №2 не надано суду доказів на підтвердженнянаявності виключного випадку для подання позову в інтересах держави в особі Харківської міської ради. Зокрема, не доведено яким чином та чому Харківська міська рада не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

Враховуючи наведене, ухвала постановлена суддею суду першої інстанції з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків судді суду першої інстанції не спростовують, а тому оскаржена ухвала залишається без змін, що узгоджується із приписами ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-389 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської місцевої прокуратури №2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко