КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/6441/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Чех Н.А.
2-72/1- 2010 -ц Доповідач-Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 рокув справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, боржник - ОСОБА_2 , виданого у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, відсотків за прострочення виконання зобов`язання та моральної шкоди,-

у с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання -виконавчого листа № 2-72/1-10 від 20.01.2011 року, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 26.01.2011 року на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 грудня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в сумі 230 930 грн., за прострочення грошового зобов`язання суму 12 470 грн., моральну шкоду - 56 355 грн., витрати на правову допомогу - 3000 грн., судові витрати - 481 грн.. Зазначав, що вказаний виконавчий лист перебував на виконанні ВДВС Дніпровського району м. Києва і постановою від 27.03.2014 рок виконавче провадження було закрито,а виконавчий лист було повернуто у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можливе звернути стягнення,з можливістю повторного пред`явлення. При подачі виконавчого листа до виконавчої служби Дніпровського району м. Києва з клопотанням про залучення та об`єднання його з виконавчим листом № 755/4609/16-ц від 30.05.2017 року, йому було відмовлено в зв`язку з закінченням процесуального строку.

Посилаючись на поважність причини пропуску вказаного строку, просив задовольнити його заяву.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено, у зв`язку з відсутністю поважних причин пропуску строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання.

В апеляційній скарзі заявник просить скасувати вказану ухвалу та поновити строк для пред`явлення виконавчого листа № 2-72/1-10 від 20.01.11 року . Зазначає, що заяву про поновлення строку вчасно не подав тому, що у лютому 2016 року звернувся до суду з заявою про реструктуризацію боргу. Про необхідність поновлення процесуального строку не здогадувався, так як займається самозахистом, коштів на юридичну допомогу не має. Крім того, при виконанні обов`язків військової служби отримав черепно-мозкову травму, унаслідок чого визнаний інвалідом війни 3 групи довічно та вимушений тричі на рік проходити лікування стаціонарно. До скарги заявником додано відповідні медичні документи, починаючи з 2010 року 2016 рік. Уважає вказані ним причини пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа поважними.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.

Відмовивши в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції визнав указані ним причини пропуску строку неповажними, оскільки, на думку суду, вони безпідставні та не доведені, зазначивши про те, що про перебування на лікуванні заявник доказів не надав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 , обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів уважає, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою з наступних підстав.

Установлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.12.2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики в сумі 230 930 грн., за прострочення грошового зобов`язання суму 12 470 грн., моральну шкоду - 56 355 грн., витрати на правову допомогу - 3000 грн., судові витрати - 481 грн. (а.с.107-109).

Виконавчий лист на виконання указаного рішення суду видано 26.01.2011 року зі строком його пред`явлення до виконання три роки (а.с.148).

27.03.2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист було повернуто ОСОБА_1 (а.с.148).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року (зі змінами від 28.11.2002 року), що діяв на час видачі виконавчого листа, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили .

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 2011 року, що діяв на час повернення виконавчого листа, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом

забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Зважаючи на вказані норми закону, з 27.03.2014 року ( день ухвалення постанови про повернення виконавчого документа) до 27.03.2017 року, стягувач мав право на пред`явлення виконавчого документа на виконання.

Звернувшись з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання 17.04.2018 року, заявник поважною причиною пропуску строку зазначав незадовільний стан здоров`я, юридичну необізнаність.

Частиною 1 статті 433 ЦПК України визначено, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

При цьому поважні причини - це ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Таким чином, процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід`ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства виходячи з наступного:

1) мета цивільного судочинства, закріплена у ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України в редакції 2004 року та у ст. 2 в редакції 2017 року (захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається лише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як і сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання;

2) провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов`язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію.

Заява про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконаннярозглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи ( ч. 3 ст. 433 ЦПК).

Установлено, що 17.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконаннярішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.12.2010 року .

Розгляд зазначеної заяви судом призначено на 20.12.2018 року, що вбачається з копії судового повідомлення учасників справи.

Будь-яких доказів про вручення судового повідомлення учасникам справи та/або його повернення суду з відміткою про невручення, матеріали справи не містять.

Судом відкладено розгляд заяви в зв`язку з неявкою учасників справи на 31.01.2019 року.

Поштове відправлення, у якому знаходилась судова повістка на ім`я ОСОБА_1 була повернута до суду поштовим відділенням з зазначенням причини невручення адресатові «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». При цьому саму причину повернення не вказано.

31.01.2019 року суд розглянув заяву ОСОБА_1 , зазначивши при цьому, що останнім доказів його стану здоров`я не надано.

Отже, на час постановлення оскаржуваної ухвали, у суду першої інстанції були відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд його заяви.

Колегія суддів уважає, що розглянувши заяву ОСОБА_1 без належного його повідомлення про розгляд заяви про розгляд заяви про поновлення строкудля пред`явлення виконавчого документа до виконання, суд першої інстанції позбавив останнього скористатись наданими йому ст. ст. 43, 49 ЦПК України правами стосовно вказаного питання, у тому числі надати і відповідні докази на підтвердження указаної ним причини пропуску.

На підставі викладеного ухвалу суду не можна визнати законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню з направленням питання на новий розгляд, який необхідно провести з належним повідомленням учасників справи ( ст.130 ЦПК України), оцінивши додані заявником, який є інвалідом війни, до апеляційної скарги медичні документи, за результатами якого ухвалити судове рішення, зміст якого відповідатиме ст. 260 ЦПК України та принципу обов`язковості виконання судових рішень, установлений пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод .

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2019 рокускасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук