ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 652/823/18 Головуючий в І інстанції Дамчук О.О.
Номер провадження 22-ц/819/1494/19 Доповідач Орловська Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Прушинська О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Високопільського районного суду Херсонської області у складі судді Дамчука О.О. від 25 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання довіреності недійсною та визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018р. ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсною довіреності , виданої 19.10.2012р. від його імені відповідачам, та визнання недійсним договору купівлі-продажу на продаж нерухомого майна: кіоску силового літ «В»; складу запчастин літ «Г»; кузні-склад-цеху літ. «Д», укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..

В обґрунтування заявлених вимог, уточнених окремо поданою 10.12.2018р. заявою, посилався на те, що позивач на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18.12.2008 року, право власності зареєстроване 15.01.2009р., є власником нерухомого майна, що складається із приміщень майстерні літ. «А»; боксу літ «Б»; кіоску силового літ «В»; складу запчастин літ «Г»; кузні-склад-цеху літ. «Д»,

У березні 2018р. довідався, що частина приміщень, а саме : кіоску силового літ «В»; складу запчастин літ «Г»; кузні-склад-цеху літ. «Д», за договором купівлі-продажу продана ОСОБА_1 , тоді як продавцем цього майна був ОСОБА_4 , який не мав повноважень власника на вчинення таких дій, оскільки видане на його ім`я нотаріально посвідчене доручення підписане іншою особою.

Оскільки майно продано без відома власника, від імені якого діяв представник, який одночасно діяв в інтересах продавця і покупця, та всупереч його волі, а тому згідно ч.3 ст. 238 ЦК України просив визнати недійсним договір з продажу спірного майна.

Рішенням Високопілького районного суду Херсонської області від 25 липня 2019р. позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна , розміщеного по АДРЕСА_1 , що складається із кіоску силового літ «В»; складу запчастин літ «Г»; кузні-склад-цеху літ. «Д», укладеного 25.04.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ..

Стягнуто на користь ОСОБА_2 судові витрати із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 384,20 грн. із кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати у задоволеній частині позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що висновки суду суперечать фактичним обставинам справи, а також судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки повноваження представника, ОСОБА_3 , діяти від імені власника спірного майна, ОСОБА_2 , та укласти договір купівлі продажу визначені нотаріально посвідченим дорученням від 19.10.2012р., зміст якого встановлює окремі повноваження представників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 діяти від імені довірителя, тоді як позивачем не надано доказів про те, що ОСОБА_3 діяв як представник ОСОБА_1 , чи в його інтересах. Відсутність таких доказів спростовує висновок суду про недійсність оспореного позивачем договору із підстав ч.3 ст. 268 ЦК України.

Крім того, суд безпідставно не застосував строк позовної давності, оскільки позивач видав доручення на його укладання 19.10.2012р., тоді як продавець отримав повний розрахунок, обумовлений договором, про що повідомив у нотаріально посвідченій заяві від 06 лютого 2013р., проте із позовом про визнання недійсним договору звернувся поза межами трирічного строку із часу його повного виконання тоді як висновок суду про початок перебігу строку із квітні 2017р., часу коли позивач довідався про укладання договору, не підтверджено жодними доказами.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність судового рішення, в межах визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлені такі обставини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частинами першою третьою та п`ятою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що позивач, ОСОБА_2 , є власником об`єкту нерухомості, який складається із комплексу нежитловий будівель: приміщень майстерні літ. «А»; боксу літ «Б»; кіоску силового літ «В»; складу запчастин літ «Г»; кузні-склад-цеху літ. «Д», право власності на який зареєстровано за позивачем 15 січня 2009р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 8.12.2008р. ( а.с.4,5,32).

ОСОБА_2 видав нотаріально посвідчене доручення від 19.10.2012р., яким уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , кожен із яких має діяти самостійно, бути його представником у питанні, зокрема, щодо відчуження шляхом купівлі-продажу нерухомого майна, яким є комплекс будівель, розташований по АДРЕСА_1 . Для чого надав повноваження, в тому числі підписати договір купівлі-продажу, визначити ціну продажу та інші істотні умови угоди згідно із попередніх домовленостей, узгоджувати всі питання, що можуть виникнути в процесі реалізації довіреності (а.с. 30,250).

Для виконання цього доручення ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 правовстановлюючий документ права власності на майновий комплекс ( догові купівлі- продажу нерухомого майна), а також реквізити свого паспорта, про що останній видав письмову розписку. Крім того, 19.10.2012р. покупець ОСОБА_1 здійснив оплату у сумі 24 000 грн., яку ОСОБА_2 прийняв та видав розписку про те, що оплата прийнята за продаж будівель літ. «Г» 144,1 кв.м та літ. «Д» 190,24 кв.м. , що відповідає положенням ч.1 ст. 632 та частин 1 та 2 ст. 692 ЦК України. ( а.с.252).

У ході апеляційного розгляду справи представник позивача, ОСОБА_6, зазначив, що останній мав намір продати весь об`єкт покупцеві ОСОБА_1 по ціні 240 000грн. та після отримання 10% від ціни , видав розписку про частковий розрахунок у розмірі 24 000 грн.

У відповідності до ст. 655, 657 ЦК України загальними умовами договору купівлі - продажу нерухомого майна, одна сторона ( подавець) передає, або зобов`язується передати майно у власність другої сторони ( покупцеві), а покупець приймає предмет продажу або зобов`язується його прийняти і сплатити за нього обумовлену договором грошову суму.

Договір купівлі - продажу нерухомого майна, зокрема, цілісного майнового комплексу укладається у нотаріальній формі та підлягає державній реєстрації. Продавець зобов`язаний передати покупцеві майно, визначене договором, а покупець сплатити обумовлені договором кошти.

За визначенням , наданим ст. 187 ЦК України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від неї без її пошкодження або істотного знищення. При переході права власності на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Угода про відчуження нерухомого майна може бути посвідчена нотаріально згідно ч.1 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» за умови надання документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно.

Як убачається зі змісту договору купівлі -продажу від 25.04.2013р. загальна площа всього майнового комплексу будівель становить 1780,8 кв.м.

Предметом продажу є 1/2 ідеальна часка майнового комплексу, що належить на праві власності продавцеві. Для відчуження розмір 1/2 частки складають споруди : кіоск силовий літ. «Б» площею 61,7 кв.м; склад запчастин літ. «Г» площею 144,1 кв.м,; кузня-склад-цех літ. «Д» площею 190,2 кв.м за ціною 24500 грн.

Суд звертає увагу, що наведені у договорі приміщення, як предмет продажу за своїм цільовим призначенням є складовою частиною майнового комплексу, тоді як відомості про те, що вони можуть бути відокремлені від основної речі як самостійний об`єкт, що може бути реалізований із врахуванням вимог сит. 187 ЦК України, умови договору не містять.

Слід зазначити, що загальна площа приміщень, які відчужені, становить 396 кв.м., що значно менше розміру ідеальної 1/2 частини вказаного об`єкту нерухомості , яка становить площу 890 кв.м. ( 1780:2).

Судом встановлено і вбачається із змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судому засіданні, що підставою недійсності оспореного ним договору є та обставина, що ОСОБА_3 , укладаючи від імені продавця договір купівлі- продажу на підставі доручення, виданого 19.10.2012р., істотні умови договору із власником не погоджував, тоді як істотні умови договору щодо предмета продажу і ціни визначені в інтересах та за погодженням лише покупця ОСОБА_1 , проте які суперечать його волі як продавця.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 237 ЦК України представництво є правовідношення, у якому представник зобов`язаний або має паво вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є ( ч.3 ст. 238).

Як убачається зі змісту виданого позивачем доручення від 19.10.2012р. на здійснення дій із продажу належного йому об`єкту нерухомості, зміст повноважень представників визначений ним таким чином, що останні мали право визначати істотні умови продажу згідно із попередніх домовленостей та мали узгоджувати всі питання, які можуть виникнути в процесі реалізації довіреності.

У ході розгляду справи відповідач, ОСОБА_3 , зазначив, що на пропозицію ОСОБА_1 погодився підписати договір купівлі-продажу нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 .. До укладання договору ніколи не погоджував із довірителем умови договору, на оформлення якого був уповноважений наведеним дорученням. Про умови договору довідався від покупця, ОСОБА_1 .. Після підписання договору від імені ОСОБА_6 не звітував перед останнім про виконання доручення. Розрахунку із покупцем не здійснював.

ОСОБА_1 зазначених обставин не заперечив та пояснив, що включене до продажу приміщення кіоску силового літ. «Б» здійснено після усного погодження із продавцем у рахунок тих витрат, які він поніс при нотаріальному посвідченні договору.

Однак за умовами п.11 вказаного правочину всі витрати за нотаріальне посвідчення сплачує покупець ( а.с.39). Будь-яких доказі про те, що здійснення вказаних витрат покупцем зменшує розмір обумовленої сторонами ціни предмету продажу відповідач в суді не надав. Також відсутні докази про погодження із продавцем саме таких умов.

За викладених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_3 , всупереч змісту повноважень, наданих дорученням продавця ОСОБА_2 при укладанні договору купівлі-продажу від 25.04.2012р., діяв у своїх інтересах та інтересах покупця ОСОБА_1 Істотні умови договору визначені лише в інтересах покупця ОСОБА_1 та суперечать волі продавця ОСОБА_2 , що є достатньою підставою для визнання недійсним договору купівлі- продажу із зазначених позивачем підстав.

Не спростовують цей висновок суду доводи апеляційної скарги і у тій частині, що суд не застосував строк позовної давності, відлік якого починається із часу укладання договору, оскільки, як встановлено судом, представник ОСОБА_3 після укладання спірного договору про визначені цим договором умови відносно предмету продажу та його ціни покупцеві не повідомив. Жодних дій, спрямованих на виконання повноважень представника за дорученням та виконання покупцем свого обов`язку за договором, повного розрахунку, після нотаріального посвідчення правочину відповідачі не вчиняли. Суд звертає увагу, що вказана у договорі ціна становить 24 500 грн., тоді як 19.10.2012р. покупцем сплачена ОСОБА_2 сума 24 000 грн.

У ході розгляду справи відповідачі жодних доказів на підтвердження того факту , що продавець довідався про порушення своїх прав саме у час нотаріального посвідчення договору суду не надали.

Отже, початок перебігу строку позовної давності слід визначати саме із часу коли позивач довідався про порушення його прав, а саме у березні 2018р., а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у застосуванні позовної давності до спірних правовідносин.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Високопільського районного суду Херсонської області від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення - 30.09.2019 року.

Головуючий __________________ Н.В.Орловська

Судді: __________________ О.В.Кутурланова

__________________ В.В.Майданік