ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 травня 2019 року

м.Харків

справа № 643/15562/16-ц

провадження № 22-ц/818/2620/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи - ОСОБА_4 , Третя Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Третя Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування, визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року, постановлене під головуванням судді Харченко А.М., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 07 березня 2019 року), -

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Третя Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування, визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову: заборону відчуження, передачу в заставу, перереєстрацію 36/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_3 , вжиті ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 20.03.2017 року у справі за вказаним позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що після смерті батьків спадщину вона прийняла фактично, оскільки отримала годинник, швейну машину, ікони та килим. Вимогами Цивільного Кодексу, в редакції 1963 року, передбачено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком спадкоємця. Строк отримання свідоцтва про право на спадщину за законом не обмежений у часі. ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для визнання за нею права власності на 18/100 частин будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали відзив на апеляційну скаргу, просили апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела факт прийняття нею спадщини після смерті батьків, померлих у 1982-1983 роках, не вказала, після кого зі спадкодавців: ОСОБА_5 чи ОСОБА_6 вона просить визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на 18/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Також відсутні підстави для визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою. Домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_5 на підставі договору на право забудови, посвідченого 3-ю міською ХДНК 23 квітня 1929 року за реєстром № 1685/2-Б та рішенням Московського нарсуду м. Харкова від 17 липня 1989 року (справа № 2-2617).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер (а.с.12).

На час смерті ОСОБА_5 разом із ним у спірному будинку мешкала його дружина ОСОБА_6 та молодший син ОСОБА_2 , які фактично прийняли спадщину.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належні йому на праві власності 60/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 .

З заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини ніхто не звертався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (а.с.64).

Відповідач ОСОБА_2 на час смерті матері проживав разом з нею. Спадщину після смерті матері прийняв фактично, впродовж шести місяців вступив в управління та володіння спадковим майном. Він опікувався будівлями, робив поточний ремонт будинку та надвірних будівель.

Після спливу шестимісячного строку ОСОБА_2 звернувся до Третьої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про отримання Свідоцтва про право на спадщину (а.с.72).

Дві сестри сторін, а саме: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали заяви до Третьої Харківської Державної нотаріальної контори про відмову від спадщини.

Перед видачею свідоцтва про право на спадщину відповідачеві ОСОБА_2 , на адресу позивачки - ОСОБА_1 та спадкоємця ОСОБА_9 Третьою Харківською державною нотаріальною конторою було направлено листа з пропозицією у 10-денний строк визначитись з питання претендування на спадщину після померлої матері. Однак ОСОБА_1 та ОСОБА_9 протягом вказаного строку відповідь до Третьої Харківської державної нотаріальної контори не надали та до суду щодо подовження строку для прийняття спадщини не звертались.

16 лютого 1991 року ОСОБА_1 направила до Третьої Харківської нотаріальної контори заяву, в якій зазначила, що від спадщини на частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не відмовляється. Однак до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщина та оформлення своїх спадкових справ не звернулася.

10 квітня 1991 року свідоцтво про право на спадщину за законом на 60/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , було видано єдиному спадкоємцю, який прийняв спадщину - ОСОБА_2 (реєстр. № 1-900 від 10.04.1991 р.) (а.с. 72).

Рішенням Московської районної ради м. Харкова № 124/14 від 08.05.2001 року частки спірного домоволодіння були перерозподілені між співвласниками (сусідами), внаслідок чого ОСОБА_9 замість 60/100 частин належить 36/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.73).

На підставі цього рішення Московської районної ради м. Харкова відповідачем було отримано Свідоцтво про право власності на 36/100 частин домоволодіння від 01.06.2001 року, зареєстроване у КП «Харківське міське БТІ» 19.05.2001 р. (реєстр № 38078 ) (а.с. 74).

21 червня 2001 року між ОСОБА_2 та його синим - ОСОБА_3 було укладено договір дарування на 36/100 частин спірного домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Бєсєдою Т.Д. (а.с. 75).

У листопаді 2016 року ОСОБА_10 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Третьої Харківської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Постановою державного нотаріуса Третьої Харківської нотаріальної контори відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.6).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що спадщину після смерті батька вона та відповідач ОСОБА_2 , а також їх мати прийняли фактично, оскільки доглядали за батьком, отримали його особисті речі. Їхній брат та сестри від спадщини відмовились. Вважає, що вона та її брат ОСОБА_9 після смерті батька успадкували по 10/100 частин спірного будинку, інші 40/100 частин домоволодіння належало їх матері. Після смерті матері відкрилася спадщина на 40/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями вказаного майна ОСОБА_1 вважає себе та відповідача. Вже понад 43 роки донька її сестри ОСОБА_11 - ОСОБА_4 разом із своєю родиною проживає у спірному будинку. Всі комунальні послуги сплачувалися між братом та племінницею порівну. Позивачка не заперечує, що їй було відомо про факт оформлення спадщини ОСОБА_2 після батьків, але вона від спадщини не відмовлялася та не знала, що її брат оформив спадщину тільки на своє ім`я. Крім того, нещодавно їй стало відомо, що рішенням виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 08 червня 2001 року № 124/14, ОСОБА_9 замість свідоцтва про право на спадщину від 10.04.1991 року на 60/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , було видано 01.06.2001 року свідоцтво про право власності на 36/100 частин вказаного домоволодіння. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 60/100 частин будинку АДРЕСА_1 слід визнати частково недійсним. Частково недійсним є і договір дарування від 21.06.2001 року. Також зазначає, що наявні підстави для визнання за нею право власності на 18/100 частин спірного домоволодіння у порядку спадкування за законом.

Відповідно до Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

На час смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , був чинним Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, тому на правовідносини щодо спадкування майна після смерті батьків позивачки, поширюється дія ЦК, в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 527, 529 ЦК України, в редакції 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтею 548 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємець прийняв спадщину якщо:

1) він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

При цьому про фактичне прийняття спадщини може свідчити спільне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю, наявність у спадкоємця документів померлого, квитанції, свідоцтв, тощо.

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_2 спадщину після смерті батьків прийняв, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки на час смерті батьків був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому позивачка у спірному будинку зареєстрована не була. 19 листопада 1958 року вийшла заміж за ОСОБА_13 та виїхала на постійне місце проживання у АДРЕСА_2 , де мешкає по теперішній час. За даними будинкової книги ОСОБА_11 виписана із будинку АДРЕСА_1 03.10.1962 року (а.с.65-71).

З пояснень свідків, а саме: сусідів домоволодіння АДРЕСА_1 , також вбачається, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті батьків, проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю сім`єю, робив поточний ремонт будинку. Разом з сім`єю відповідача у спірному домоволодіння деякий час проживала також його племінниця ОСОБА_4 . ОСОБА_1 у вказаному будинку не проживала.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 80, ст. 89 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачка ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті її батьків. Крім того, вона не заперечує про обізнаність прийняття та оформлення спадщини відповідачем.

Доводи позивачки про те, що після смерті батьків вона отримала їх особисті речі, годинник, швейну машинку, ікони та килим, і таким чином фактично прийняла спадщину, не підтверджені належними та допустимими доказами. Показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_14 про те, що позивачка отримала після смерті батьків зазначене майно не можуть бути визнані судом належними доказами фактичного прийняття спадщини, оскільки доказів, що передача цього майна відбулась протягом шести місяців після відкриття спадщини, матеріали справи не містять.

Фактичне проживання у спірному будинку племінниці сторін ОСОБА_4 після смерті діда та баби, не свідчить про прийняття спадщини саме позивачкою.

Відповідач ОСОБА_2 наполягав, що саме він дозволив племінниці мешкати у своєму будинку. При цьому ніякої згоди у позивачки не питав.

За таких обставин, враховуючи, що спадщина, право на яку просить визнати позивачка, відкрилась у 1982-1983 роках, протягом всього часу після відкриття спадщини до часу звернення до суду у 2016 році, ОСОБА_1 не зверталась з приводу прийняття спадщини, належних і допустимих доказів фактичного прийняття нею спадщини протягом встановленого законом шестимісячного строку, суду не надала, колегія суддів не вбачає підстав для визнання за нею права власності на частку спадкового майна і, відповідно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину від 10.04.1991 року та договору дарування від 21.06.2001 року.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання позивачки на те, що вимогами Цивільного Кодексу, в редакції 1963 року, строк отримання свідоцтва про право на спадщину за законом не обмежений у часі, - не приймається до уваги колегією суддів, оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом може бути видане лише за наявності факту прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 30.05.2019 року.