КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7032/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/8951/17

23 травня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» Рибаса Валерія Вячеславовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н.Є., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,-

в с т а н о в и в:

09 червня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 19 березня 2003 року наказом № 2К ОСОБА_1 прийнято на посаду фахівця з методів розширення ринку збуту Приватного підприємства «ТК-Фурнітура».

Наказом № 20/09-к від 20 вересня 2004 року ОСОБА_1 21 вересня 2004 року переведено на посаду завідуючої складом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК - Фурнітура».

20 квітня 2015 року наказом №10/2-К відповідач з 01 травня 2015 року переведена на посаду завідуючої магазином Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК - Фурнітура».

10 березня 2017 року наказом № 1- ІНВ ОСОБА_1 було ознайомлено під її особистий підпис про фактичне зняття залишків товарно-матеріальних цінностей. Об`єктом інвентаризації був склад магазин «Фурнітура-Петрівка», що розташований за адресою: м. Київ, просп. Московський,8, літера V. Під час проведення інвентаризації комісією виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 79 566,90 грн., що підтверджується актами інвентаризації складу - магазину «Фурнітура-Петрівка» від 21 березня 2017 року на загальну суму 61 262,40 грн. та від 23 березня 2017 року на суму 18 304,50 грн.

Наказом № 05-К від 06 квітня 2017 року ОСОБА_1 відсторонено від виконання обов`язків завідуючої магазином на період проведення інвентаризації із збереженням заробітної плати та зобов`язано прийняти участь у проведенні інвентаризації.

21 квітня 2017 року наказом № 09-К відповідачку звільнено з посади завідуючої магазином на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України.

Посилаючись на наведене та з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд стягнути з ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 1 329 939,51 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 19 949,10 грн

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, директор Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» Рибас Валерій Вячеславович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що судом першої інстанції не було досліджено чи належить відповідачка до категорії працівників, з якими згідно ст.135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. При цьому звертав увагу на те, що ОСОБА_1 працювала, зокрема завідуючою магазину, й за цією посадою можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Той факт, що з відповідачкою не укладався договір про повну матеріальну відповідальність не означає, що ОСОБА_1 не була матеріально-відповідальною особою на час роботи на підприємстві та не несла відповідальність за збереження матеріальних цінностей. Факт того, що відповідачка була матеріально-відповідальною особою, до обов`язків якої входить прийом, видача, продаж товару, облік товару, підтверджується власноручно написаними письмовими поясненнями відповідачки та актами про видачу коштів при поверненні товару, які судом досліджені не були. За наведених обставин, суд дійшов помилкового висновку, що позивачем не доведено факт порушення працівником обов`язків за трудовим договором і наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, що не відповідає дійсності.

Крім того, задовольнивши клопотання представника позивача про допит свідків, у подальшому, суддя відмовив в їх допиті без пояснення причин, чим позбавив позивача можливості надати додаткові докази наявності вини відповідачки у заподіянні шкоди.

Вважав, що з метою встановлення істини, суд першої інстанції міг з власної ініціативи витребувати інформацію з електронної бази ведення товарного обліку на підприємстві стосовно руху товарно-матеріальних цінностей, яка б підтвердила або спростувала доводи сторін. Проте суд до вирішення даної справи підійшов формально, не з`ясувавши фактичних обставин справи, а лише послався на відсутність письмового договору з відповідачкою про повну матеріальну відповідальність.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представники Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» адвокати Годецький Ігор Юрійович та Руда Оксана Володимирівна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Панченко Тетяна Анатоліївна в судовому засідання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 листопада 1999 року створено Приватне підприємство «ТК-Фурнітура», яке в подальшому 10 червня 2003 року реорганізовано шляхом перетворення в Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК - Фурнітура».(а.с.18-20)

Наказом № 2К від 19 березня 2003 року ОСОБА_1 прийнято на посаду фахівця з методів розширення ринку збуту Приватного підприємства «ТК-Фурнітура». (а.с.7).

Наказом № 20/09-к від 20 вересня 2004 року ОСОБА_1 з 21 вересня 2004 року переведено на посаду завідуючої складом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК - Фурнітура». (а.с.65)

Наказом №10/2-К від 20 квітня 2015 року ОСОБА_1 з 01 травня 2015 року переведено на посаду завідуючої магазином Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК - Фурнітура».(а.с.66)

Наказом № 1- ІНВ від 10 березня 2017 року відповідача ознайомлено про фактичне зняття залишків товарно-матеріальних цінностей. Об`єктом інвентаризації є склад магазин «Фурнітура-Петрівка», що розташований за адресою: м. Київ, просп. Московський,8, літера V.(а.с.8)

Наказом № 05-К від 06 квітня 2017 року прийнято рішення про відсторонення ОСОБА_1 від виконання обов`язків завідуючої магазином на період проведення інвентаризації із збереженням заробітної плати та зобов`язання прийняти участь у проведенні інвентаризації у зв`язку з наявним фактом нестачі товарно -матеріальних цінностей та втратою довіри. (а.с.13)

05 квітня 2017 року позивачем власноруч написано заяву на ім`я директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» про звільнення її з 10 квітня 2017 року із займаної посади у зв`язку з важкими умовами праці та порушенням трудової дисципліни, а саме: тиск підпису документів заднім числом; погрози колекторами; тиск підпису актів інвентаризації.(а.с.14)

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК - Фурнітура» № 09-К від 21 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади завідуючої магазином на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України.(а.с.15)

Звертаючись до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» посилалося на те, що під час інвентаризації виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 1 329 939,51 грн., завідуюча магазином ОСОБА_1 є матеріально відповідальною особою, а тому завдана товариству шкода підлягає відшкодуванню нею у повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності, передбачених ст. 134 КЗпП України, підстав для покладення на відповідачку повної матеріальної відповідальності за заподіяну ТОВ «ТК - Фурнітура» шкоду.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах матеріального права, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Статтею 130 Кодексу законів про працю України встановлено, зокрема, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пунктом 3 постанови № 14 від 29 грудня 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що у відповідності зі ст. 130 КЗпП відшкодування шкоди проводиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяно шкоду підприємству. При розгляді справи необхідно з`ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функціїї працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які б забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Вказана стаття Закону перелічує юридичні факти, сукупність яких дає власникові право притягти працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

За статтею 134 цього Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Частиною першою статті 137 КЗпП України передбачено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Статтею 138 КЗпП України встановлено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура», як на підставу для задоволення позовних вимог, посилалося на п.п.5,6 ч.1 ст. 134 КЗпП України.

На підтвердження позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» надало суду акти інвентаризації складу - магазину «Фурнітура-Петрівка» від 21 березня 2017 року на загальну суму 61 262,40 грн.(а.с.9-10), від 23 березня 2017 року на загальну суму 18 304,50 грн.(а.с.11-12), від 03 квітня 2017 року на загальну суму 590 932,08 грн.(а.с.88), від 03 квітня 2017 року на загальну суму 224 025,00 грн.(а.с.89), 03 квітня 2017 року на загальну суму 24 917,15 грн. (а.с.90), від 03 квітня 2017 року на загальну суму 50431,54 грн.(а.с. 91-92), від 03 квітня 2017 року на загальну суму 46 583,40 грн. (а.с. 93-94), від 03 квітня 2017 року на загальну суму 28 143,91 грн.(а.с. 95-96), від 03 квітня 2017 року на загальну суму 36 013, 73 (а.с.97-98), від 03 квітня 2017 року на загальну суму 21 399,00 грн.(а.с. 99-100), від 03 квітня 2017 року на загальну суму 147 828,00 грн.(а.с.101), від 04 квітня 2017 року на загальну суму 80 098,80 грн.(а.с.102).

Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками інвентаризації, у ОСОБА_1 відбиралися письмові пояснення в яких остання зазначила, що таку кількість товару вкрасти неможливо і їй не відомо хто з працівників міг це зробити. Також пояснила, що доступ до матеріальних цінностей і грошей мають всі працівники зміни, навіть у її відсутність. (а.с.16-17)

Заперечуючи проти задоволення позову та апеляційної скарги представник відповідачки також посилалася на те, що договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачкою не укладався, в коло її обов`язків не входило схоронність матеріальних цінностей, що належать на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура». Крім того, позивач не ознайомлював відповідача з правилами проведення операцій з матеріальними цінностями Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура», не доводив до відома факт запровадження електронної форми здійснення бухгалтерського обліку, не навчав роботі з електронною системою 1С. Роботодавець не створив жодних умов, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. За таких обставин, виключається винність дій відповідачки у порушенні правил обліку товарно-матеріальних цінностей та їх нестачі.

Встановлено, що з 19 березня 2003 року по 21 квітня 2017 року ОСОБА_1 працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» на різних посадах: фахівцем з методів розширення ринку збуту, завідуючою складом, завідуючою магазином.

Розглядаючи справу про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником із підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, із якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник із інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП України договори про повну матеріальну відповідальність укладаються лише у письмовій формі з працівниками (що досягли 18 років), які обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Таке саме правило сформульоване й у пункті 11 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженого Законом СРСР від 29 жовтня 1976 року № 4699-IX«Про затвердження Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації».

Обов`язковою умовою повної матеріальної відповідальності працівника, крім укладення з ним відповідного письмового договору, є факт передання йому для зберігання майна або інших цінностей, цілісність яких він не забезпечив.

З наданих доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачкою не укладався, а отже, підстави застосування наслідків укладання такого договору між сторонами відсутні.

З наведених підстав колегією суддів відхиляються доводи апелянта про те, що факт не укладення договору про повну матеріальну відповідальність не означає, що ОСОБА_1 не була матеріально-відповідальною особою на час роботи на підприємстві та не несла відповідальність за збереження матеріальних цінностей, оскільки не укладення договору про повну матеріальну відповідальність з визначеними в ньому умовами позбавляє суд застосовувати наслідки повної відповідальності в разі встановлення обов`язкових підстав для її відшкодування.

Також не обґрунтованим є посилання позивача на п.6 ч.1 ст. 134 КЗпП України за яким, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків.

Пунктом 12 постанови № 14 від 29 грудня 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що відповідно до п.6 ст.134 КЗпП матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну: перевитратою пального на автомобільному транспорті, розкраданням, знищенням (зіпсуттям), недостачею або втратою дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння та валютних цінностей; витратами підприємства, установи, організації на навчання у вищому навчальному закладі молодого фахівця в разі його звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни чи за власним бажанням без поважних причин протягом трьох років з часу прийняття на роботу за направленням.

При цьому позивач, вказуючи п.6 ч.1 ст. 134 КЗпП України як підставу для відшкодування відповідачкою шкоди в повному обсязі, не посилається на відповідний законодавчий акт, яким на ОСОБА_1 покладалася б повна матеріальна відповідальність за шкоду - заподіяну виявленою недостачею матеріальних цінностей.

З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» не довело, якими неправомірними діями відповідачки заподіяно шкоду і чи входили до її функцій обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому полягала її вина, причини з яких сталася недостача, в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду, чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними.

Також колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не підтверджено належними доказами те, що позивачці під звіт передавались матеріальні цінності та які саме, що керівництвом товариства вживалися заходи щодо встановлення причин виявленої недостачі, що позивачем були створені належні умови для забезпечення повного збереження матеріальних цінностей, а також не доведено, які саме винні, протиправні дії вчинила відповідачка, які призвели до заподіяння позивачу матеріальної шкоди на суму 1 329 939,51 грн.

При цьому, частиною 1 ст. 135-3 КЗпП України встановлено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкодивизначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку,виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно ст. 1, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, тобто документи, які містять відомості про господарську операцію

У відповідності до п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Частина 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункт 2.4. Положення передбачають, що первинні та зведені облікові документиможуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, зокрема, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Згідно з пунктом 2.5 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.3 Положення, первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Статтею 1 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що обов`язковим реквізитом електронного документа є обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили

Також відповідно до пункту 2.6 Положення фізичні та юридичні особи,які беруть участь у здійсненні операцій, пов`язаних з прийомом і видачею грошових коштів, пінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об`єктів майна, забезпечуються підприємством, установою, що виконує ці операції, копіями первинних документів про таку операцію.

Отже, суб`єкт господарювання зобов`язаний здійснювати бухгалтерський облік на підставі первинних бухгалтерських документів, складених у встановленій формі, тобто з належним чином оформленими обов`язковими реквізитами, та про операції, пов`язані з прийомом і видачею товарно-матеріальних цінностей, роботодавець зобов`язаний забезпечити оформлення копій первинних документів у матеріально-відповідальної особи та в бухгалтерії підприємства.

Разом з тим, позивач не надав суду жодних первинних бухгалтерських документів, які б фіксували факт придбання, обліку та передачі товарно-матеріальних цінностей на матеріально-відповідальне зберігання ОСОБА_1

Крім того, стаття 10 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» передбачає, що для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка. Об`єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником.

При цьому, позивачем не надано доказів проведення товариством інвентаризації товарно-матеріальних цінностей з 2003 року по 2017 рік.

У свою чергу, відсутність первинних бухгалтерських документів має наслідком недоведеність фактів перебування майна у ТОВ "ТК-Фурнітура", його вартості, особи, відповідальної за збереження товарно-матеріальних цінностей, а також періоду виникнення недостачі.

Крім того, з довідки про кількість матеріально-відповідальних осіб ТОВ «ТК-Фурнітура» вбачається, що у зв`язку з тим, що кожен з працівників виконує роботу, безпосередньо пов`язану зі зберіганням, прийманням та продажем товару, матеріально-відповідальними особами окрім відповідачки ОСОБА_1 є ще 11 осіб. (а.с.70)

Також з листа ТОВ «ТК-Фурнітура» від 08 червня 2017 року, адресованого ТОВ «ТК-Фурнітура» слідує, що електронний облік товарно-матеріальних цінностей ведеться в базі 1С конфігурації «торгівля і склад». Для отримання пароля доступу до електронної системи обліку товарно-матеріальних цінностей, матеріально-відповідальний співробітник пише на електронну адресу головного адміністратора бази даних лист в якому вказує назву складу-магазину, номер робочої станції, логін і пароль, яким він буде користуватися для входу в базу. Стосовно доказів передачі ОСОБА_1 . індивідуального коду доступу зазначило, що остання прийнята на роботу ще в 2003 році, ведення обліку товарно-матеріальних цінностей в базі 1С запроваджено в компанії досить давно, тому у зв`язку з великим спливом часу, на сьогоднішній день, електронний лист, в якому ОСОБА_1 вказала логін і пароль, яким вона буде користуватися для входу в базу даних, не зберігся. (а.с.72)

Вказаними листом та довідкою підтверджуються доводи відповідачки про те, що вона не була єдиним матеріально-відповідальним працівником, а також про вільний доступ до товарів необмеженої кількості працівників.

Колегія суддів враховує й те, що позивачем не надано доказів ознайомлення ОСОБА_1 з правилами проведення операційз матеріальними цінностями у ТОВ «ТК-Фурнітура», доказів доведення до відома відповідачки фактузапровадження електронної форми здійснення бухгалтерського обліку й отримання останньоюлогіну і паролю для входу в базу, доказів навчання роботі зелектронною системою, у т.ч. 1С.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів обставини, які мають значення для справи та на які товариство посилається як на підставу своїх вимог, а саме не надав належних і допустимих доказів на підтвердження наявності протиправної поведінки ОСОБА_1 або її винних дій/бездіяльності, що призвели до нестачі продукції, а також причинного зв`язку між такими її винними діями/бездіяльністю та спричиненою шкодою.

Доводи апеляційної скарги в цій частині рішення суду не спростовують.

Не є підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд відмовив позивачу в допиті свідків, чим позбавив можливості надати додаткові докази наявності вини відповідачки у заподіянні шкоди товариству, оскільки суд не відмовив у задоволенні письмового клопотання представника позивача про допит свідків від 13.06.2018 року, а нерозглянув його у підготовчому судовому засіданні , так як 13.06.2018 року справа була знята з розгляду у зв`язку з відрядженням судді Арапіної Н.Є., розгляд справи призначено на 21.09.2018 року. У зв`язку з відпусткою судді справу знов було знято з розгляду і призначено наступне засідання на 26.09.2018 року. 26.09.2019 року сторони в судове засідання не з`явились, підготовче провадження було закрите та призначено справу до судового розгляд на 27.11.2018 року. В судовому засіданні 27.11.2018 року суд клопотання представника позивача адвоката Годецького І.Ю. про допит свідків також не розглянув, представник позивача не просив його розглянути.

У суді апеляційної інстанції, наданим процесуальним правом на подання клопотання про допит свідків адвокат позивача не скористався та відповідного клопотання не заявляв.

Клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи нотаріально посвідчених письмових заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яких він просив допитати в якості свідків в суді першої інстанції, судом апеляційної інстанції було задоволено і вказані заяви були долучені до матеріалів справи в якості письмових доказів.

Аналізуючи вказані заяви, суд встановив наступне.

З нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 від 29.01.2019 року слідує, що остання працює на посаді директора з економіки ТОВ «ТК-Фурнітура», що фактично знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Пояснила, що до 01 січня 2016 року всі магазини товариства мали стаціонарні, незалежні, не зв`язані у мережі комп`ютери і на кожен комп`ютер була встановлена окрема база товарного обліку «1С». Головна база, в якій об`єднувалась інформація щодо прийняття, рух, реалізацію та залишки товару, що надходила зі всіх магазинів, знаходилась в центральному офісі, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Також у даній заяві ОСОБА_4 зазначила порядок здійснення обміну інформацією щодо прийняття, руху та реалізації товару між магазинами, центральним складом та центральним офісом, зокрема, пояснила, що по прибутті товару в магазин, у випадку відсутності претензій по кількості та асортименту, завідуючий магазину вводив його в свою локальну базу товарного обліку «1С». У подальшому, кожен завідуючий магазину вводив документи щодо прийняття, руху, реалізації та залишків товару протягом тижня, а потім щотижня (зазвичай наприкінці) відправляв ці документи по електронній пошті операторам головної бази. Щороку, на початок січня кожного року, проводилась звірка фактичного залишку товару: звірялись електронні залишки у головній базі товарного обліку «1С» із залишками в базах товарного обліку «1С» кожного магазину. Вказала, що з 01 січня 2016 року була впроваджена нова, більш продуктивна, безпечна та надійна система роботи: всі підрозділи почали працювати в єдиній системі електронного товарного обліку «1С» в режимі он-лайн та зазначила порядок здійснення обміну інформацією. З початком роботи в даній системі, в разі отримання товару в повному обсязі, завідуючий магазином або інший відповідальний співробітник, визначений керівництвом компанії, який має доступ до системи електронного товарного обліку (СЕТО), за допомогою унікального особистого паролю підтверджує це натисненням кнопки «отримання», після чого товар з електронного проміжного складу списується та зараховується на залишки відповідного магазину. У разі виникнення розбіжностей між інформацією про приймання, рух та залишки товару, що наявна в СЕТО та фактичними даними, в магазинах відбуваються фактичні перевірки товарних запасів (часткові інвентаризації) за участі працівників відповідних магазинів.

При цьому, у відповідності до ч.ч. 1,4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини, викладені в нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_4 від 29.01.2019 року стосуються виключно передачі даних до 01 січня 2016 року в базі товарного обліку «1С» та з 01 січня 2016 року в системі електронного товарного обліку «1С». Разом з тим, жодної інформації щодо протиправної поведінки ОСОБА_1 , що призвела до нестачі продукції, а також причинного зв`язку між такими її діями та спричиненою шкодою заява ОСОБА_4 не містить.

З нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 29.01.2019 року вбачається, що заявник працює на посаді в.о. завідуючого віддаленого складу ТОВ «ТК-Фурнітура» за адресою: м. Київ, просп. С. Бандери, 8, корп.16А. Пояснив, що працював з ОСОБА_1 в магазині «Петрівка» та саме вона вирішувала питання контролю за рухом і обліком товару та коштів. Підтвердив, що з 2016 року, після інвентаризації, облік, рух товарів, їх надходження та вибуття проводилось за допомогою створеної на підприємстві електронної системи. Облік вівся в електронному вигляді за принципом системи, схожої до системи 1С, в яку відповідальні особи, призначені керівництвом ( ОСОБА_1 , він та ОСОБА_6 ) обирали відомі лише їм паролі та могли зайти виключно авторизувавшись за допомогою свого особистого паролю, який був відомий тільки самим відповідальним особам та системному адміністратору та який нікому іншому не повинні були передавати. Стверджує, що за його участі в магазині «Петрівка» періодично проводилася часткова інвентаризація залишків популярних товарів та про результати інвентаризації працівники звітували ОСОБА_1 , яка ніколи не озвучувала, яке рішення було прийнято керівництвом за результатами інвентаризації, і лише пізніше, коли були виявлені нестачі в процесі інвентаризації, яка проводилась в березні-квітні 2017 року, з`ясувалося, що вона багато років приховувала від керівництва виявлені іншими працівниками нестачі товару. Зазначив також, що були випадки виявлення нестач товару, крадіжки товару покупцями, які траплялись рідко та були мізерними. За результатами інвентаризації ОСОБА_1 добровільно надала директору письмові пояснення. Пізніше, коли нестачі досягли колосальних сум, Роздобудько зникла, перестала з`являтися на роботі, проте про намір звільнитися чи про нездужання нікому не повідомляла.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, ОСОБА_5 в заяві зазначає, що на підприємстві періодично проводилися інвентаризації, проте представниками позивача належних доказів на підтвердження проведення товариством інвентаризації товарно-матеріальних цінностей з 2003 року по 2017 рік, суду не надано. У свою чергу, зазначеною заявою підтверджується те, що ОСОБА_1 не була єдиним матеріально-відповідальним працівником, а такожпро доступ до бази товарів ще декількох працівників.Крім того, дана заява не підтверджує факту отримання відповідачкою логіну і паролю для входу в базу, доказів навчання роботі з електронною системою й створення позивачемналежних умов для забезпечення повного збереження матеріальних цінностей.

Надавши оцінку вказаним заявам, колегія суддів оцінює їх критично, оскільки вказані нотаріально посвідченні заяви є письмовими поясненнями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які вони надали на запитання представника позивача адвоката Годецького І.Ю. Перед наданням вказаних пояснень ці особи не приводились до присяги, не попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та за відмову від дачі показань. Викладені у вказаних заявах пояснення не підтверджуються іншими доказами у справі.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд з власної ініціативи міг витребувати інформацію з електронної бази ведення товарного обліку на підприємстві стосовно руху товарно-матеріальних цінностей, яка б підтвердила або спростувала доводи сторін, оскільки такі доводи скарги суперечать принципам диспозитивності та змагальності судового процесу й за правилами ст. 84 ЦПК України, суд вирішує питання про витребування доказів на підставі мотивованого клопотання учасника справи. Оскільки позивачем не заявлялося клопотання про витребування інформації з електронної бази ведення товарного обліку на підприємстві стосовно руху товарно-матеріальних цінностей, відповідно судом дане питання не вирішувалося, й справу розглянуто в межах заявлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідачку повної матеріальної відповідальності, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» Рибаса Валерія Вячеславовича.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ТК-Фурнітура» Рибаса Валерія Вячеславовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: