АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/589/19Головуючий по 1 інстанції - Ткаченко С.Є.
Категорія: 301030300 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)

Суддів Карпенко О.В., Василенко Л.І.

за участі секретарів Винник І.М., Анкудінова О.І.

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - представник ОСОБА_1 - адвокат Посипайко А.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Посипайко Алли Іванівни на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Ткаченко С.Є. у залі № 2 Чигиринського районного суду Черкаської області 04 .03. 2019 року о 09 год. 50 хв., повний текст рішення складений 06.03. 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та розподіл спільного майна подружжя, - :

в с т а н о в и в :

07.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд позовом до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та розподіл спільного майна подружжя.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що з 18.09.1993 року по 04.12.2013 року він проживав разом з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який 04.12.2013 року було розірвано згідно рішення Чигиринського районного суду Черкаської області.

Позивач вказує, що під час шлюбу, 29.11.2000 року ними за спільні кошти було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно договору купівлі-продажу було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім`єю у спільно придбаному будинку, де вели спільне господарство, до квітня 2018 року, після чого їх відносини погіршились, і вони перестали проживати однією сім`єю.

На даний час сторони не можуть дійти згоди щодо питання користування та розпорядження даним будинком, оскільки відповідач ОСОБА_2 вважає будинок своєю власністю і вимагає, щоб він виселився з будинку. Позивач, посилаючись на те, що вказаний будинок було придбано за спільні кошти, але відповідач в добровільному порядку відмовляється здійснити поділ спільного майна подружжя, просив суд визнати будинок спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/ 2 його частину.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги щодо розміру житлової площі будинку, яка складає загальну площу 140, 4 кв. м, а житлова площа 74 кв. м та вказав дату фактичного припинення сімейних відносин, якою є серпень 2017 року, а не квітень 2018 року, як він зазначав раніше.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільної сумісної власності - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Посипайко Алла Іванівна оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги посилається, що при вирішенні справи судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права. Вирішуючи справу, та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що правовідносини, з приводу яких виник спір між сторонами у справі, виникли до набрання чинності СК України, зокрема виділення відповідачу коштів цільового призначення з фонду по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи для придбання їй житла і купівлі трикімнатної квартири у м. Чигирин по вул. Кірова, 3а , яке мало місце в 1997 році. Придбання спірного житлового будинку сторонами відбулось у 2000 році. Таким чином, скаржник звертає увагу на те, що на час виникнення спірних правовідносин, правовий режим спільної сумісної власності подружжя регулювався Кодексом про шлюб та сім`ю України 1969 року, який не містив норми, аналогічної ст. 57 СК України. Отже, суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення ст. 57 СК України, тобто застосував закон, який не підлягає застосуванню, і це призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю, а ст. 24 КпШС України передбачала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Спірний будинок не належав відповідачу до одруження, не був отриманий в дар чи в порядку спадкування, а тому з тих підстав, як вказує відповідач, що придбаний за кошти, які належали їй особисто, не може бути визнаний її особистою приватною власністю.

Суд першої інстанції також не дав належної правової оцінки тій обставині, що кошти, на придбання квартири в розмірі 11830 грн. були виділені Чигиринською РДА з фонду по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, а будинок, придбаний подружжям 29.11. 2000 року у м. Чигирин за 13854 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Посипайко А.І. просить скасувати рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та розподіл спільного майна подружжя та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

03 квітня 2019 року на адресу апеляційного суду Черкаської області від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. У відзиві ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Відповідач вказує, що матеріали справи не містять належних доказів того, що після розірвання шлюбу сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, зокрема судового рішення про встановлення факту спільного проживання як чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Факт, що позивач зареєстрований та проживає у належному відповідачу будинку після розірвання шлюбу, сам по собі не свідчить про існування між сторонами фактичних шлюбних відносин. Також, ОСОБА_2 зазначає, що позивачем ОСОБА_1 не було надано і доказів того, що він після розірвання шлюбу приймав фінансову чи трудову участь у поліпшенні стану оформленого на відповідача житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Посипайко А.І. залишити без задоволення, а рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 березня 2019 року у справі залишити в силі.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Дана справа підлягає розгляду апеляційному суду Черкаської області у загальному позовному провадженні за участі сторін у справі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог позивачем належними та допустимими доказами, мотивувавши свій висновок тим, що вказане нерухоме майно було придбане відповідачем за її особисті кошти, які вона отримала внаслідок виділення їй грошової суми з державного бюджету, як особі, евакуйованій в 1986 році із зони відчуження, що підтверджується дослідженими судом доказами про купівлі - продаж та даних про виділення коштів на придбання житла. Суд дійшов висновку, що житловий будинок не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки дане майно набуте за особисті кошти відповідача, виділені їй державою, шляхом продажу власного об`єкта нерухомості та придбання взамін іншого. Суд також послався, що позивач не ставив вимоги про відшкодування йому частини вартості даного житла внаслідок збільшення вартості у зв`язку із проведенням добудов та ремонтних робіт, тому суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Судом встановлено та підтверджується наявними матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 1993 року, який згідно рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 грудня 2013 року розірвано.

Відповідач ОСОБА_2 є особою, евакуйованою у 1986 році із зони відчуження, що підтверджується даними посвідчення серії НОМЕР_1 від 15.12. 1995 року ( а. с. 64).

Згідно розпорядження Чигиринської РДА Черкаської області від 20.08. 1997 року на рахунок ОСОБА_3 з обласного управління Державного казначейства України в Черкаській області перераховано грошові кошти у сумі 11830 грн. для придбання житла ОСОБА_2 згідно із розподілом управління у справах захисту населення від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС обласної державної адміністрації ( а. с. 68 ).

Із договору купівлі-продажу квартири від 29 серпня 1997 року, зареєстрованого в реєстрі № 1300, посвідченого Чигиринською державною нотаріальною конторою вбачається, що ОСОБА_2 за рахунок коштів, виділених для придбання житла особам, евакуйованим із зони відчуження Чорнобильської АЕС, придбана у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 трьохкімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 за 11830 грн. (а.с.149).

Згідно даних листа Чигиринської РДА № 581 від 27 серпня 1997 року придбання вищевказаної квартири для сім`ї ОСОБА_2 відбулося відповідно до п. 1 ст. 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та здійснювалося за рахунок коштів цільового призначення з фонду по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи в сумі 11830 грн. (а. с. 153).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно договору купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2000 року ОСОБА_2 продала вищевказану квартиру ОСОБА_7 за 11830 грн. (а. с. 134), придбавши за вказані кошти будинок.

Згідно договору купівлі-продажу від 29 листопада 2000 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Кашицькою О.Г., відповідач, перебуваючи у шлюбі із позивачем ОСОБА_1 , придбала житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 за 13854 грн., який 23 липня 2018 року було зареєстровано на відповідачем, що підтверджується даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 135539651 від 27 серпня 2018 року (а.с.6, 8).

Як вбачається з матеріалів справи та неодноразово зазначалося вище позивач, звертаючись з позовом про визнання будинку з прибудовами та надвірними спорудами спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/ 2 частину у спільній сумісній власності подружжя, посилався, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України.

Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що при вирішенні спору між сторонами, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги закону, помилково застосувавши СК України, тоді як застосовуванню підлягають положення КпШС України , який був чинним на момент виникнення придбання нерухомого майна.

Із оскаржуваного рішення вбачається, що при вирішенні спірних правовідносин суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, застосувавши у даному випадку норми СК України.

Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно частини 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважним причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 КпШС України встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

У відповідності до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках, суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Отже, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що сімейним законодавством, а саме: КпШС, яке необхідно застосовувати в даних спірних правовідносинах, прямо було встановлено, що майно придбане під час шлюбу належить на праві спільної сумісної власності подружжю, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, придбала спірний будинок, оформивши право власності на це нерухоме майно на своє ім`я, проте незалежно від цього, за нормами КпШС України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Апеляційний суд вважає хибними висновки суду першої інстанції, що нерухоме майно було придбано відповідачем за її особисті кошти, отримані нею внаслідок виділення ОСОБА_2 грошової суми із державного бюджету, як особі евакуйованій в 1986 році із зони відчуження, оскільки суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тій обставині, що квартира, кошти на придбання якої в сумі 11 830 грн. були виділені Чигиринською РДА з фонду ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи для придбання житла сім`ї ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою № 581 від 27.08. 1997 року, в якій вказано, що за рахунок коштів цільового призначення з фонду ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи придбано квартиру для сім`ї ОСОБА_1 , яка складається із трьох осіб.

Дана квартира згідно договору купівлі-продажу від 29.11.2000 року була продана відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі за ту ж суму, за яку і була придбана, а згідно договору купівлі-продажу від 29.11.2000 року, подружжям у шлюбі було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 за 13 854 грн.

Встановивши дану обставину, суд першої інстанції послався у рішенні, що різниця між сумою, за яку була продана квартира і сумою, за яку був придбаний будинок, в 2 024 грн., є незначною, тому ніяким чином не впливає на правовий режим спірного будинку.

Однак, з таким висновком суду апеляційний суду також не погоджується, так як вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, колегія суддів вважає, що даний висновок не відповідає обставинам справи, оскільки сума в 2024 грн. при вартості проданої квартири 11 830 грн. є досить суттєвою і ОСОБА_2 не довела, що ці кошти належали їй особисто. Крім того, відповідач визнала, що ці кошти є спільними та не заперечувала проти стягнення половини вказаної суми на користь позивача, але таких вимог не було заявлено .

У відповідності до ч. 2 ст. 22 КпШС України визначено, що подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших причин не мав самостійного заробітку. Тобто незалежно від розміру внеску кожного з подружжя у придбання майна, це майно, якщо воно було придбане подружжям під час шлюбу, вважається його спільною сумісною власністю.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги обставини у справі та вимоги закону щодо підстав отримання коштів для придбання житла для сім`ї ОСОБА_1 в 1997 році.

Гарантії держави, надані особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ч. 3 ст. 32 Закону, передбачалось, що для забезпечення житлом сімей, які відселяються або самостійно переселяються відповідно до ст. 4 цього Закону за направленням виконавчих документів обласних Рад народних депутатів, виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів, підприємств, установи та організації, а також самі громадяни можуть купувати в будь-якому населеному пункті України (крім м. Києва та курортних місцевостей) за договірними цінами жилі будинки та квартири у громадян, яким вони належать на праві особистої власності, а також будинки і квартири державного і громадського житлового фонду, що не використовується, - за їх залишковою балансовою вартістю.

Якщо жила площа будинку (квартири), що купується, перевищує 13,65 кв. м на кожного члена сім`ї, вартість зайвої площі і частини надвірних будівель, збудованих не за встановленими проектами, сплачує громадянин.

Відповідно до п.11, 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР № 470 від 11 грудня 1984 року, які діяли на час придбання житла, для відповідача ОСОБА_2 , кожна сім`я може перебувати на квартирному обліку за місцем роботи одного з членів сім`ї (за їх вибором) та у виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання. На квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов.

Згідно п. 53 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР № 470 від 11 грудня 1984 року, жилі приміщення надавалися громадянам у межах 13,65 кв. м. жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Відповідно до п.5 ч.4 Постанови від 16 грудня 1992 року № 706 «Про порядок відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС» кошти за будинок (квартиру), який купується, перераховуються обласною державною адміністрацією на рахунок продавця житла, виходячи із вартості житлової площі розміром не більше 13,65 кв. метра на кожного члена сім`ї та вартості відповідної частини надвірних будівель.

Пунктом 4 постанови Черкаської обласної ради народних депутатів та Черкаської обласної ради профспілок від 28.12.1984 року № 396, яка була чинною на той час, встановлено, що, потребуючим поліпшення житлових умов визнаються особи, які забезпечені житловою площею 7 і менше кв. м. на одну особу.

Враховуючи вищевикладені норми права, колегія суддів апеляційного суду враховує, що за кошти державного бюджету, згідно до норм чинного на той час законодавства, ОСОБА_2 особисто з розрахунку на одного члена сім`ї могла бути придбана квартира жилою площею від 7 кв. м до 13,65 кв. м., а фактично була придбана квартира жилою площею 46,6 кв. м., що свідчить про те, що вказана квартира була придбана для сім`ї відповідача ОСОБА_2 з трьох осіб.

Отже, враховуючи вищевикладене, наявні докази свідчать про те, що спірний житловий будинок не може вважатися особистою приватною власністю відповідача, оскільки кошти, які отримала відповідач ОСОБА_2 в сумі 11 830 грн., виділені Чигиринською РДА з фонду по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, виділялися на всю сім`ю для придбання житла, так як квартира, яка була придбана, становила 46,6 кв. м, і у відповідності до чинного на той момент законодавства не могла бути придбана за виділені кошти для однієї особи.

На дану обставину суд першої інстанції належним чином не звернув уваги, та не дослідив її, не надав належної правової оцінки, прийшов до невірного висновку, що спірне майно було придбано відповідачем ОСОБА_2 за її особисті кошти, які вона отримала внаслідок виділення їй грошової суми з державного бюджету, як особі, евакуйованій в 1986 році із зони відчуження, що призвело до ухвалення неправомірного рішення про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання спільної сумісної власності.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими в частині визнання будинку з надвірними спорудами спільною сумісною власністю подружжя, підлягають задоволенню, оскільки спірний будинок не був отриманий відповідачем в дар чи успадкований, не був нею придбаний до шлюбу з позивачем, а тому не може бути визнаний особистою власністю відповідача ОСОБА_2 , тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в цій частині заявлених ним вимог.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись із позовом, просив також визнати за ним право власності на 1/ 2 частку у спільній сумісній власності подружжя - житловому будинку з прибудовами загальною площею 140 кв. м., житловою площею 74 кв. м та надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що дані вимоги позивача та доводи апеляційної скарги щодо задоволення вказаних вимог підлягають частковому задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції при перевірці матеріалів справи та доказів, наданих-сторонами встановлено, що згідно даних технічного паспорта на спірний житловий будинок з надвірними спорудами, який виготовлено 23.06. 2018 року, має місце самочинно збудовані прибудова « а1» та сарай З, які входять до загальної площі будинку та господарських будівель, але як самочинне будівництво не можуть бути враховані при вирішенні вимог позивача та визнанні права власності за позивачем відповідно до вимог закону.

Відповідно до пункту 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна «не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.»

Частина 2 ст. 376 ЦК України «самочинне будівництво» передбачає, що «особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.» Отже, самочинно добудоване нерухоме майна не підлягає поділу, тому не може бути враховано судом при вирішенні питання про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, так як самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 підтвердила в суді апеляційної інстанції, що дані прибудова та сарай є самочинними, і на даний час розгляду справи питання про власність на вказані добудови сторонами та їх оформлення згідно до вимог закону не вирішувалось.

Згідно матеріалів справи, наявних в справі доказів, приймаючи до уваги дані технічного паспорта спірного житлового будинку, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що при вирішенні вимог про визнання права власності на 1/ 2 частку у спільному сумісному майні - житловому будинку з надвірними спорудами не підлягає врахуванню прибудова «а1»: коридор загальною площею 5,3 м? та коридор 17,9 м?, сарай З , оскільки дані приміщення є самочинним будівництвом.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими підлягають задоволенню щодо скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції, але вимоги апеляційної скарги та позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з врахуванням вищевикладених доводів суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки такі висновки суду не відповідають вимогам закону та судом допущено порушення норм матеріального та процесуального законодавства, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя.

У зв`язку з тим, що відповідач по справі ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та за розгляд апеляційної скарги у відповідності до ст. 141 ЦПК слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Посипайко Алли Іванівни - задовольнити частково.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 04 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та розподіл спільного майна подружжя - скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та розподіл спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з прибудовами (літера А-1, а) загальною площею 117,2 кв. м., житлова площа 74,0 кв. м., погріб (літера Г), літня кухня (літера Д), сарай (літера Ж), вбиральня (літера Е), гараж (літера Є), огорожа (№ 3-7), водоколонка (№ 8), надвірними спорудами, розташований за адресою : АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем с. Тіньки Чигиринського району, жителем м . Чигирин, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Чигиринським РВ УМВС України в Черкаській області 07 лютого 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , право власності на 1/ 2 частку у спільній сумісній власності житловому будинку з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок з прибудованими (літера А-1,а) загальною площею 117,2 кв. м., житлова площа 74,0 кв. м., погріб (літера Г), літня кухня (літера Д), сарай (літера Ж), вбиральня (літера Е), гараж (літера Є), огорожа (№ 3-7), водоколонка (№ 8).

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . уродженкою с. Конева, Могилів-Подільського району Вінницької області, жителькою м. Чигирин , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Чигиринським РВ УМВС України в Черкаській області 04 грудня 1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , право власності на 1/ 2 частку у спільній сумісній власності житлового будинку з надвірними спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок з прибудовами (літера А-1,а) загальною площею 117,2 кв. м., житлова площа 74,0 кв. м., погріб (літера Г), літня кухня (літера Д), сарай (літера Ж), вбиральня (літера Е), гараж (літера Є), огорожа (№ 3-7), водоколонка (№ 8).

Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції віднести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Карпенко О.В.

Василенко Л.І.