ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2019 року м. Кропивницький

справа № 2-6/11

провадження № 22-ц/4809/893/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),

судді - Єгорова С.М.; Кіселик С.А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

стягувач - Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк»

боржник - ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2

боржник - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2019 року про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2019 року про відмову в задоволенні її заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з поданою апеляційною скаргою просить скасувати рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2019 року та винести рішення про задоволення заяви в повному обсязі. В обґрунтування поданої скарги зазначено, що судовим рішенням від 18 березня 2019 року порушено матеріальні та процесуальні права заявниці. Стверджується, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2012 року № 2/108/2/12 про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 300432,46 грн. мало бути закрите державним виконавцем відповідно до вимог п.п. 5, 13 ст. 39 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки договір споживчого кредиту від 17 січня 2012 року у судовому порядку визнаний недійсним. Визнано недійсним також і договір факторингу від 12 грудня 2011 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Крім того, державний виконавець повинен був закрити виконавче провадження ще й на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що стягувач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» припинене як юридична особа без правонаступництва. Суд першої інстанції, встановивши порушення державним виконавцем положень законодавства, мав роз`яснити заявнику необхідність зміни підстав поданої заяви, а не відмовляти у її задоволенні.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2019 року.

08 травня 2019 року апеляційним судом закінчено підготовчі дії у справі за апеляційною скаргою, справу призначено до розгляду у судовому засіданні.

Відзивів на апеляційну скаргу учасниками справи до суду не подано.

Учасники справи у встановленому законом порядку повідомлялись про дату, час та місце засідання апеляційного суду (а.с. 202-203). Крім того, боржники та Кіровоградський РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись також телефонограмами (а.с. 204-206). Факт отримання стягувачем та органом державної виконавчої служби судових повісток підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 207-208).

Стягувач та боржник - ОСОБА_3 в засідання апеляційного суду не з`явились.

За ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні скаржник та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник Кіровоградського РВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін судове рішення першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, перевіривши винесену за результатами її розгляду ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги та заслухавши пояснення присутніх учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступного.

13 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню в порядку ст. 432 ЦПК України. В обґрунтування заяви зазначила, що у 2012 році Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до Кіровоградського районного суду з позовом про стягнення з неї та ОСОБА_3 , як поручителя на підставі договору поруки від 15 листопада 2008 року, кредитної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 15 липня 2008 року, укладеним між заявницею та банком. 12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено договір факторингу, за яким банк передав своє право вимоги за кредитним договором. Рішенням Кіровоградського районного суду від 17 січня 2012 року договір про надання споживчого кредиту визнано недійсним та застосовано правові наслідки недійсності правочину. 05 травня 2012 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів. 11 грудня 2015 року рішенням Кіровоградського районного суду був визнаний недійсним договір факторингу. На підставі викладеного, заявник вважає, що стягувач за виконавчим документом відсутній і такий виконавчий документ не підлягає виконанню.

Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відмовляючи у задоволенні заяви, місцевий суд виходив з того, що рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 квітня 2012 року, на виконання якого видано виконавчий документ, є чинним та виконується, обов`язок боржника не припинений, добровільне виконання рішення суду не відбулося, і тому у суду відсутні підстави визнавати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Судом встановлено, що рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2012 року позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» грошові кошти в сумі 306025,63 грн.; в іншій частині позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди задоволено частково; визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0, укладений 15 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ; в іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Згідно з судовим рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 квітня 2012 року рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» грошові кошти в сумі 300432,46 грн.; в іншій частині рішення залишено без змін.

На виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 квітня 2012 року був виданий виконавчий лист у справі № 2/1108/2/12 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» грошових коштів в сумі 300432,46 грн.; відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2012 року рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 17 січня 2012 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним і стягнення моральної шкоди та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 квітня 2012 року залишено без змін.

12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (фактор) укладено договір факторингу № 1, одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення.

11 грудня 2015 року Кіровоградським районним судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 ; визнано недійсним, зокрема, договір факторингу від 12 грудня 2011 року № 1, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 23 березня 2016 року рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 грудня 2015 року скасовано; ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 березня 2016 року залишено без змін.

Відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як зазначив Верховний суд у своїй постанові від 16 січня 2018 року у справі справа № 755/15479/14-ц, наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обставини, зазначені ОСОБА_1 у відповідній заяві, не є підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційний суд зауважує, що в силу вимог ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника (п. 3); скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (п. 5).

Отже, обставини, на які посилається ОСОБА_1 , обґрунтовуючи апеляційну скаргу, є підставами для закінчення виконавчого провадження органом державної виконавчої служби, а не визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, як помилково вважає скаржник.

Враховуючи наведене, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви боржника.

Доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують.

При цьому, апеляційним судом критично сприймаються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав повідомити заявника про необхідність зміни підстав заяви, а не відмовляти у її задоволенні.

Так, ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

При цьому, принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Оцінюючи спосіб захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права.

Отже, встановивши, що обраний спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права заявника, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з додержанням вимог закону, а отже, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 18 березня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 21 травня 2019 року

Головуючий суддя Л.М. Дьомич

Судді С.М. Єгорова

С.А. Кіселик