Справа № 308/7601/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 травня 2019 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого: Собослой Г.Г.,

суддів: Кондор Р.Ю., Джуга С.Д.,

секретаря: Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Закарпатської області на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 лютого 2018 року у справі №308/7601/16-ц (Головуючий: Світлик О.М.), -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року керівник Ужгородської місцевої прокуратури звернувся в суд із позовом до Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування в частині рішення Ужгородської міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення її до територіальної громади міста Ужгорода.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням 22 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 29.05.2014 року за №1325 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0020 га для влаштування входу з метою реконструкції квартири під нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 . У подальшому, рішенням 25 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 12.09.2014 року за №1431 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та передано в оренду земельну ділянку площею 0,0020 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по АДРЕСА_1 строком на три роки до 12.09.2017 року. На виконання даного рішення між департаментом міського господарства Ужгородської міської ради в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки.

Зазначає, що вказані рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим такі підлягають визнанню незаконними.

Зокрема, земельні відносини щодо володіння, користування та розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України і прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Із посиланням на ст.ст.13, 41 Конституції України, ст.ст.12, 124 ЗК України, ч.5 ст.20 ЗК України в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення, ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» вказує, що згідно з генеральним планом міста Ужгорода оспорювана земельна ділянка відносилась до земель багатоквартирної забудови, а тому прийняття рішення Ужгородською міською радою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та його затвердження для обслуговування будівель торгівлі прийнято всупереч вимогам ст.20 ЗК України та ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної документації».

З врахуванням вимог ст.21 ЗК України, ст.21 ЦК України вказує, що з огляду на викладене п.1.6 рішення 20 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 19.12.2013 року за №1169 та п.1.16 рішення 21 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 17.04.2014 року за №1281 повинні бути визнані незаконними і скасовані.

Відповідачу надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування будівель торгівлі, що за загальними правилами повинно проводитись на конкурсних засадах. Підставою прийняття рішення без проведення земельних торгів, в порушення вимог п.2 ч.1 ст.134 ЗК України була заява ОСОБА_1 про надання земельної ділянки нібито під власним нежитловим приміщенням.

Посилаючись на ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.49 Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868, позивач вважає, що в силу вищенаведених вимог законодавства, реконструкцію, що виходить за межі об`єкту нерухомості, можливо проводити лише за наявності правовстановлюючих документів на право користування земельною ділянкою, а не навпаки, здійснювати незаконні перебудови та в подальшому отримувати земельну ділянку під даною нерухомістю. На земельній ділянці, відведеній для оренди не могло і не було будь-яких об`єктів нерухомості, а отже земельна ділянка для вказаних цілей могла бути виділена лише з проведенням прилюдних торгів.

Станом на прийняття міською радою оскаржуваних рішень квартири багатоквартирного будинку, що розташований на земельній ділянці, яка передана в оренду, перебували у приватній власності та набуті в процесі їх приватизації з державного житлового фонду.

Посилаючись на ст.198 ЗК України, п.п.2.8, 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року №376, позивач зазначає, що згідно з проектом землеустрою щодо відведення оспорюваної земельної ділянки встановлено, що в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання відсутні погодження користувачів сусідньої земельної ділянки під п`ятном багатоквартирного будинку (власників інших квартир багатоквартирного будинку за АДРЕСА_1 .

Також позивач зазначає, що ст.ст.6, 13, 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на момент укладення договору), що договором, укладеним між департаментом міського господарства Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 про оренду земельної ділянки не узгоджено умов збереження стану об`єкта оренди, умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі», зокрема, умов збереження стану об`єкта оренди, умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки є підставою для визнання недійсним такого договору оренди відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі».

Волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода, як власника нерухомого майна на відведення земельних ділянок та передачу у користування могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства Ужгородською міською радою при прийнятті спірних рішень та, натомість, прийняття оспорюваних рішень усупереч вищенаведеним вимогам не може свідчити про наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття з комунальної власності землі, а тому їх суть суперечить інтересам територіальної громади, що є додатковою підставою визнати договір оренди недійсним на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.

Надання земельної ділянки у користування ОСОБА_1 здійснено з порушенням вимог ст.ст.20, 42, 123, 124, 134, 198 ЗК України, ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» та ст.15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання рішень, договору оренди землі недійсними на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.

Посилаючись на вищезазначені обставини позивач просив суд визнати незаконним та скасувати п.1.11 рішення 22 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 29.05.2014 року за №1325 та п.1.33 рішення 25 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 12.09.2014 року за №1431; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 про оренду земельної ділянки площею 0,0020 га вартістю 54 200,20 грн., що знаходиться в АДРЕСА_1 .Свободи, 45 за кадастровим номером НОМЕР_1 та повернути її до територіальної громади міста Ужгорода.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 лютого 2018 року, у задоволенні позовної заяви керівника Ужгородської місцевої прокуратури відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду прокуратура Закарпатської області подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстави передбачені чинним законодавством для відмови у позові відсутні.

Заслухавши пояснення представника прокуратури Закарпатської області Роман М.М., який підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Представник Ужгородської міської ради та відповідач ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчить розписка про вручення їм поштового відправлення і дана обставина не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України.

Згідно із витягом з рішення XXII сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 29.05.2014 року №1325 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0020 га для влаштування входу з метою реконструкції квартири під нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 з подальшою передачею земельної ділянки в оренду.

Згідно із витягом з рішення XXV сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 12.09.2014 року №1431 «Про затвердження та відмову у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1 ) площею 0,0020 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по АДРЕСА_1 та надано її в оренду строком на три роки до 12.09.2017 року.

На підставі вказаного рішення територіальна громада міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 уклали договір оренди землі №1764 від 14.10.2014 року, згідно з яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_1 , загальною площею 0,0020 га, строк дії договору до 12.09.2017 року.

Пунктами 16, 17 договору оренди землі визначено, що земельна ділянка передається в оренду із земель житлової та громадської забудови, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

14 жовтня 2014 року між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради від імені якої діє Департамент міського господарства Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 на виконання п.21 договору оренди землі складений акт приймання-передачі земельної ділянки площею 0,0020 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З листа в.о.начальника управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради від 15.06.2016 року за №199/20-13 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером згідно з Публічною кадастровою картою: НОМЕР_1 відповідно до генплану м.Ужгорода 2004 року знаходилась на територіях, які позначено як території багатоквартирної житлової забудови. Відповідно до ДБН в даній забудові дозволяється розміщення в першому поверсі багатоквартирних житлових будинків вбудованих нежитлових приміщень масового відвідування (магазини роздрібної торгівлі, адміністративні приміщення, приміщення громадського харчування, побутового обслуговування, тощо).

Статтею 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

При зверненні в суд із позовом керівник Ужгородської місцевої прокуратури посилається, що надання спірної земельної ділянки у користування ОСОБА_1 здійснено з порушенням вимог ст.ст.20, 42, 123, 124, 134, 198 ЗК України, ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної документації», ст.15 Закону України «Про оренду землі», а саме, з порушенням процедури відведення земельної ділянки, а також порядку встановлення та зміни цільового призначення землі, що є підставою для визнання оскаржуваних рішень, договору оренди землі недійсними на підставі ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.ст.18-21 ЗК України земельний фонд України відповідно до цільового призначення поділяється на дев`ять категорій, кожна з яких має свій правовий режим залежно від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у галузі управління використання земельних ділянок.

За приписами ст.1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Зміна цільового призначення земельної ділянки передбачає зміну категорії земель, а зміна використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є наслідком зміни цільового призначення. Порядок зміни виду використання земельної ділянки в межах її основного цільового призначення земельного законодавства не порушує (ст.ст.19, 20 ЗК України та Закон України «Про землеустрій»).

Стаття 124 ЗК України передбачає порядок передачі земельних ділянок в оренду, згідно якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду.

Відсутність у договорі оренди землі однієї із істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід`ємною частиною договору оренди землі, зокрема, є проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Згідно з ч.2 ст.16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

При розгляді справи, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оскаржуваними рішеннями Ужгородської міської ради не вирішувалося у відповідності до вищенаведених норм ЗК України безпосередньо питання про зміну цільового призначення земельної ділянки, а лише розглядалися питання про підготовку для надання та безпосередньо надання в оренду спірної земельної ділянки, а тому твердження позивача щодо зміни цільового призначення земельної ділянки не може бути взято до уваги.

Доводи позивача, що законом не передбачена можливість передачі земельних ділянок прибудинкової території багатоквартирного будинку у власність або користування окремим громадянам, судом першої інстанції із посиланням на ч.1-3 ст.42 ЗК України, ст.1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та матеріалів справи обґрунтовано також не взято до уваги, оскільки позивачем не доведено, що спірна земельна ділянка передавалась у власність або користування об`єднанню співвласників, балансоутримувачу будинку чи житлово-експлуатаційній організації. При зверненні до суду позивачем не надано доказів про розмір прибудинкової території, державний акт про право власності, акт прийому-передачі у власність земельної ділянки будь-кому із власників квартир, а також те, що при прийнятті Ужгородською міською радою оскаржуваних рішень були порушені вимоги земельного законодавства.

За таких обставин, не заслуговують на увагу також інші доводи позивача, що згідно з проектом землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки відсутні погодження користувачів сусідньої земельної ділянки, а саме, власників інших квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами.

Разом з тим, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово із прийняттям якого виникають правовідносини пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Таке скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у такий спосіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

У разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб`єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11.11.2014 року у справі №21-405а14 та від 24.03.2016 року у справі №916/187/15-г.

Так як, підставою визнання недійсним договору оренди землі №1764 від 14.10.2014 року є недійсність оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування, у задоволені вимог яких відмовлено, а тому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у визнанні такого договору недійсним як правочину, укладеного на виконання зазначених рішень.

Оскільки, позовні вимоги керівника Ужгородської місцевої прокуратури про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді м.Ужгорода є похідними від позовних вимог про визнання незаконними та скасування оскаржуваних рішень Ужгородської міської ради, і такі не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд першої інстанції встановивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для її зміни чи скасування немає.

Доводи апеляційної скарги, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргупрокуратури Закарпатської області залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой