Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 667/9332/13-ц

провадження № 61-7938св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 березня 2015 року у складі судді Майдан С. І. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 21 березня 2016 року у складу колегії суддів: Семиженка Г. В., Бугрика В. В., Лісової Г. Є.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» (далі - ПАТ «Сбербанк Росії», банк) у жовтні 2013 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів та пені.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до кредитного договору від 21 червня 2007 року № 09-В/07/7/П з додатковими угодами до нього між Закритим акціонерним товариством «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк Росії», та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 36 402, 65 дол. США під 14 % річних на строк до 21 червня 2015 року. Цього ж дня на забезпечення договору між Закритим акціонерним товариством «Банк НРБ» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 09-В/07/7/П з додатковими угодами до нього.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, позивачем на адресу відповідачів було направлено вимоги про дострокове погашення заборгованості, які ними отримані 05 вересня 2012 року та 12 вересня 2012 року.

Станом на 10 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 1 305 326, 41 грн, з яких: 19 034, 11 дол. США, що еквівалентно 435 824, 87 грн, - заборгованість за кредитом; 7 473, 54 дол. США, що еквівалентно 171 121, 98 грн, - заборгованість за процентами за користування кредитом; 23 649, 75 дол. США, що еквівалентно 541 509, 39 грн, - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом; 6 851, 11 дол. США, що еквівалентно 156 870, 17 грн, - пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі просили відмовити у задоволенні позову, застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 21 березня 2016 року, позов ПАТ «Сбербанк Росії» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сбербанк Росії» заборгованість за кредитним договором у сумі 1 305 326, 41 грн, із якої: 19 034, 11 дол. США, що згідно зі ставкою НБУ станом на 10 березня 2015 року еквівалентно 435 824, 97 грн, - заборгованість за кредитом; 7 473, 54 дол. США, що згідно зі ставкою НБУ станом на 10 березня 2015 року еквівалентно 171 121, 98 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 23 649, 75 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 березня 2015 року еквівалентно 541 509, 39 грн - пеня за порушення строків повернення кредиту; 6 851, 11 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 березня 2015 року еквівалентно 2 156 870, 17 грн - пеня за порушення строків сплати процентів.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_1 порушив кредитні зобов`язання, забезпечені договором поруки. Відповідач не надав суду доказів на спростування доводів позивача. Також судами не встановлено підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у квітні 2016 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 21 березня 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що судом першої інстанції порушено порядок вручення судових повісток, не здійснювався звукозапис попереднього судового засідання, не оголошувався склад суду, не встановлювалась особа представника позивача, порушено правила оцінки доказів. ОСОБА_1 вважає, що порушено його права як учасника справи, передбачені статтею 27 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року). Також зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно та без відображення у рішеннях мотивів відхилили заперечення заявника проти позову, відсутня оцінка доказів у справі.

Заявник зазначає, що судами не враховано, що банк не надав доказів отримання індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України. У розрахунку заборгованості відсутній період, за який нараховується та стягується заборгованість. При цьому не враховано, що банк розпочав дострокове стягнення всієї суми кредиту.

Зважаючи на наведене заявник стверджує, що судами зроблено висновки з недостатньо з`ясованих обставин справи, що вплинуло на правильність застосування норм матеріального та процесуального права.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до кредитного договору від 21 червня 2007 року № 09-В/07/7/П Закритим акціонерним товариством «Банк НРБ», правонаступником прав та обов`язків якого у спірних правовідносинах є ПАТ «Сбербанк Росії», ОСОБА_1 надано кредит у сумі 25 000, 00 дол. США строком до 21 червня 2013 року зі сплатою 13, 00 % річних.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору 21 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Банк НРБ» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 виступила поручителем ОСОБА_1 і взяла на себе зобов`язання перед позивачем відповідати за зобов`язаннями позичальника, що виникають з умов кредитного договору.

14 листопада 2007 року укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору, якою збільшено суму кредиту до 31 261, 76 дол. США та викладено додаток № 1 до кредитного договору в новій редакції.

16 травня 2008 року укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору, якою було збільшено суму кредиту до 36 402, 65 дол. США, збільшено відсоткову ставку до 14, 00 % річних та викладено додаток № 1 до кредитного договору в новій редакції.

09 жовтня 2008 року укладена додаткова угода № 3 до кредитного договору, якою замінено забезпечення за кредитним договором.

03 листопада 2010 року укладена додаткова угода № 4 до кредитного договору, якою було викладено додаток № 1 до кредитного договору в новій редакції.

09 квітня 2012 року укладена додаткова угода № 5 до кредитного договору, якою було продовжено строк користування кредитними коштами до 21 червня 2015 року та викладено додаток № 1 до кредитного договору в новій редакції.

Крім того, до договору поруки, укладеного з ОСОБА_2 , внесені зміни 14 листопада 2007 року, 16 травня 2008 року, 03 листопада 2010 року, 09 квітня 2012 року, за якими поручитель зобов`язалася нести відповідальність перед позивачем за зобов`язанням ОСОБА_1 , що виникають з умов кредитного договору та додаткових угод до нього від 14 листопада 2007 року, 16 травня 2008 року, 03 листопада 2010 року, 09 квітня 2012 року.

Відповідно до пункту 10.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором позичальник зобов`язаний сплачувати банку неустойку (пеню) у розмірі 0, 2 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

04 вересня 2012 року, 10 вересня 2012 року, 11 вересня 2012 року позивачем на адресу відповідачів було надіслано вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором.

Станом на 10 березня 2015 року заборгованість за кредитним договором складає 1 305 326, 41 грн, із якої: 19 034, 11 дол. США, що згідно зі ставкою НБУ станом на 10 березня 2015 року еквівалентно 435 824, 97 грн, - заборгованість за кредитом; 7 473, 54 дол. США, що згідно зі ставкою НБУ станом на 10 березня 2015 року еквівалентно 171 121, 98 грн, - заборгованість за процентами за користування кредитом; 23 649, 75 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 березня 2015 року еквівалентно 541 509, 39 грн, - пеня за порушення строків повернення кредиту; 6 851, 11 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 березня 2015 року еквівалентно 2 156 870, 17 грн, - пеня за порушення строків сплати процентів.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідно до пункту 8.2 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку достроково розірвати цей договір та/або вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, а також інші права, передбачені законодавством України та/або цим договором та/або договором/ами забезпечення у разі:

а) істотного порушення умов цього договору, які зазначені в пункту 6.8 договору або; б) затримання позичальником щонайменше на один календарний місяць сплати частини кредиту, періодичність сплати якого передбачена цим договором, та/або процентів, нарахованих за користування кредитом або; в) перевищення сумою загальної заборгованості за кредитом суми кредиту, який підлягав поверненню, більш як на 10 відсотків або;

г) несплати клієнтом більше однієї виплати з повернення кредиту та/або процентів, що перевищує п`ять відсотків від суми кредиту, зазначеної в пункті 1.1 цього договору.

Таким чином, банк, за наявності підстав, вправі змінювати строк виконання основного зобов`язання та вимагати від позичальника протягом п`яти днів з дня отримання такої вимоги погасити заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.

Встановивши, що банк звернувся до відповідачів із вимогами про дострокове стягнення заборгованості в повному обсязі, строк кредитування змінено кредитором на момент пред`явлення такої вимоги, зокрема 04 вересня 2012 року, а з цим позовом банк звернувся 21 жовтня 2013 року, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо стягнення відсотків, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування є помилковими. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду міститься висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

З огляду на наведене Верховний Суд зробив висновок про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі з огляду на те, що банк змінив строк кредитування на 04 вересня 2012 року, а тому після його закінчення банк мав право на стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла в межах строку кредитування.

Зазначені норми права суди не врахували та погодилися із правомірністю продовження нарахування відсотків та пені за кредитним договором у період після закінчення строку кредитування. Зважаючи на наведене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення відсотків за період з 04 вересня 2012 року до 10 березня 2015 року є необґрунтованими.

Щодо перебігу позовної давності

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем строку внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів щомісячно, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Враховуючи, що у суді першої інстанції заявник просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи наведеного не врахували, не дослідили питання застосування позовної давності до щомісячних чергових платежів за кредитним договором, Верховний Суд встановив порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та норм процесуального права.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права

В оцінці доводів касаційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права Верховний Суд врахував, що вони спростовуються матеріалами справи. Зокрема, відповідно до журналів судових засідань судом встановлювалися особи учасників справи, оголошувався склад суду, роз`яснювалися права.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги в цій частині підлягають відхиленню Верховним Судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, відповідно до статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 21 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

' Г. І. Усик