Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

22 травня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Дульдієра О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В :

22.10.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, посилаючись на наступні обставини.

Позивач та Відповідач перебували у шлюбі з 28.02.1996.

Вказана обставина доводиться Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 28.02.1996.

18.08.2012 року позивач та відповідач за спільні кошти придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 , при цьому стороною договору купівлі-продажу була зазначена відповідач.

Шлюб позивача та відповідача розірваний у відповідності до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 357/12636/14- ц, провадження у якій відкрите 26.09.2014 року.

Надати суду копію вказаного рішення позивач не має можливості у зв`язку з тим, що не володіє копією вказаного рішення та відсутністю його у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

У відповідності до ст. 60 ч. 1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 61 ч. 1 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 68 ч. 1 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

До вересня місяця 2014 року позивач та відповідач спільно проживали у вказаній квартирі.

У вересні 2014 року у зв`язку з ускладненням відносин з відповідачем, позивач був вимушений залишити вказане місце проживання, тимчасово проживав у АДРЕСА_2 .

Через деякий час Позивач захворів, переніс тяжке захворювання: інсульт.

На даний час відповідач не визнає право позивача на квартиру, придбану за спільні грошові кошти та в період проживання у шлюбі.

Тому, просив суд визнати спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 двокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 54, 7 кв.м., житлова площа 29, 1 кв.м та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати ( а. с. 3-5 ).

Ухвалою судді від 09.11.2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а. с. 20-21 ).

Ухвалою суду від 15.02.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду ( а. с.65-66 ).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Іллінський О.В. кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Дульдієр О.П. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, просив суд відмовити позивачу в позові в повному обсязі, оскільки спірна квартира були придбана відповідачкою хоча і в період шлюбу, але за власні кошти.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, про що в матеріалах справи свідчить копія свідоцтва про укладання шлюбу від 28 лютого 1996 року, актовий запис № 176, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому ( а. с. 6 ).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 18 серпня 2012 року ОСОБА_3 придбала квартиру у ОСОБА_4 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 за згодою чоловіка ОСОБА_1 . Продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за 41 240 гривень ( а. с. 31 ).

Згідно ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2014 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу ( а. с. 10 ).

Встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано, що не спростовано представником відповідача в судовому засіданні під час розгляду справи.

Крім того, розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 04.11.2014 року ( а. с. 51 ).

Звертаючись до суду з вказаною позовною заявою, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати право спільної сумісної власності на вищевказану квартиру, яка була придбана в період шлюбу.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2014 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та стягнуто судовий збір.

Вказаним судовим рішення встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Зазначене судове рішення набрало законної сили 29.12.2014 року ( а. с. 38 ).

Встановлено, що зазначене судове рішення сторонами не оскаржувалося.

Відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 5 статі 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З наявної матеріалах справи довідки з місця проживання та про склад сім`ї та реєстрацію, виданої ЖЕК № 6 від 16.01.2015 року ОСОБА_3 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , що належить останній на праві приватної власності, в цьому житловому приміщенні проживає 1 особа ОСОБА_3 , дата реєстрації 25.09.2012 року. Зазначений склад сім`ї з 15.01.2015 року ( а. с. 34 ).

В судовому засіданні встановлено та не спростовано позивачем, що у відповідача ОСОБА_3 до шлюбу з позивачем у приватній власності перебувало нерухоме майно, а саме квартира.

Відповідно до 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2012 року вбачається, що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_4 . Продаж квартири було вчинено за 48 593 гривень ( а. с. 70-71 ).

В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачкою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року після продажу належної останній на праві приватної власності квартири АДРЕСА_4 .

Зазначене підтверджується тим, що обидві угоди були вчинені відповідачкою в один день, а саме 18.08.2012 року та в одного самого державного нотаріуса Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області ( а. с. 31, 70-71 ).

Крім того, з зазначених угод вбачається, що від продажу належної відповідачу на праві приватної власності квартири остання отримала 48 593 гривень, а спірна квартира була придбана за 41 240 гривень.

Отже, враховуючи норми СК України, спірне майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_3 була придбана відповідачкою за особисті кошти від продажу квартири, яка належала останній до шлюбу з позивачем на підставі приватної власності.

З боку позивача ОСОБА_1 не надано до суду жодного належного та допустимого доказу в зворотному.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки, в судовому засіданні під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження того факту, що спірна квартира була придбана подружжям під час шлюбу спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Так як, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог по суті, не підлягає застосуванню строк позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Оскільки, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то не підлягають і стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати понесені останнім при зверненні до суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 7, 8, 57, 60, 61, 69 СК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76-83, 89, 109, 133, 141, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, Пленумом Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» № 16 від 12.06.1998р., Пленумом Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 );

Відповідач: ОСОБА_3 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 31 травня 2019 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов