Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 552/7400/16-ц

провадження № 61-24987св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 31 липня 2017 року у складі суддів: Панченка О. О., Пікуля В. П., Прядкіної О. В.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов мотивовано тим, що 08 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, строком до 07 травня 2029 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. З метою забезпечення зобов`язань за вказаним договором, 08 травня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвим О. Є., за умовами якого позичальник передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 неналежним чином виконував умови кредитного договору, внаслідок чого рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 15 лютого 2016 року стягнуто з нього та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 08 травня 2008 року у розмірі 30 763,46 доларів США та пеню у розмірі 17 596 грн 77 коп. Вказане рішення суду відповідачами не виконане, тому 18 жовтня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» було направлено вимогу про виселення з будинку, який передано в іпотеку. Згідно домової книги у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , та малолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У рахунок погашення вказаної заборгованості банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити осіб, які проживають у іпотечному житловому будинку та стягнути судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначення ціни предмета іпотеки в межах виконавчого провадження у розмірі 380 000 грн суперечить вимогам статей 39, 43 Закону України «Про іпотеку», оскільки встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною 6 статті 38 цього Закону. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували експертну оцінку предмету іпотеки, або ціну погоджену сторонами на час розгляду справи судом.Звіт, який зазначено в договорі іпотеки від 08травня 2008 року про вартість предмета іпотеки, не може бути взятий до уваги, оскільки строк його дії закінчився 08листопада 2008 року. Також, відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на звернення стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону встановлено заборону звернення стягнення на майно, яке передане на забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів місцевий суд виходив із того, що будинок АДРЕСА_1 є їх єдиним житлом разом з малолітніми дітьми. Крім того, для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 31 липня 2017 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову.

У рахунок стягнення кредитної заборгованості в сумі 30 763,46 доларів США та пені у розмірі 17 596 грн 77 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвим О. Є. 08 травня 2008 року, а саме: будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,1 кв. м, житловою площею 40,9 кв.м та належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом реалізації на прилюдних торгах за початковою ціною 650 400 грн, визначеною висновком оцінювача Мурахтанової А.О. від 17 липня 2017 року.

Виселено з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та всіх інших мешканців, які зареєстровані та проживають у переданому в іпотеку банку будинку, без надання іншого жилого приміщення.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що боржник основне зобов`язання, забезпечене іпотекою, виконував неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, тому іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Позивачем надано висновок оцінювача про вартість іпотечного майна від 17 липня 2017, зробленого ТОВ «Експерт плюс», згідно якого ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 складає 650 400 грн. Закон України «Про мораторій на звернення стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не позбавляє кредитора права на задоволення вимог про стягнення заборгованості.

Відповідачі підлягають виселенню у судовому порядку з підстав, визначених статтею 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК Української РСР, при цьому зазначено, що неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали права користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки і були вселені в такий будинок, без відома банку, після укладення договору іпотеки. Виконання рішення суду підлягає відсточенню на час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було прийнято висновок про експертну оцінку майна від 17 липня 2017 року із порушенням встановленого порядку дослідження доказів. Відповідачу не було надано можливості провести рецензування поданої до суду апеляційної інстанції експертної оцінки. Крім того, судом апеляційної інстанції не було взято до уваги заперечення відповідачів та Служби у справах дітей Київського району м. Полтави про неможливість виселення малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із спірного будинку без надання іншого житла.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 08 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США, на строк користування до 07 травня 2029 року зі сплатою процентів за користування кредитом, згідно умов кредитного договору.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та відповідачем, 08 травня 2008 року було укладено іпотечний договір № 0, за умовами якого відповідач передав банку в іпотеку будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 15 лютого 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 30 763,46 доларів США та пеню у розмірі 17 596 грн 77 коп.

Вказане рішення суду боржниками не виконане, внаслідок чого 18 жовтня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» було направлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вимогу в порядку статей 35, 40 Закону України «Про іпотеку», про звільнення протягом тридцяти днів житлового приміщення, а саме: будинку

АДРЕСА_1 стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті 39 цього Закону таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Таким чином, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.

Установивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість та те, що в іпотеку передано домоволодіння, яке було придбано за кредитні кошти, суд апеляційної інстанції, правильно виходив із наявності підстав для звернення стягнення та предмет іпотеки та виселення відповідачів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не звернули уваги на той факт, що у будинку зареєстровані та проживають неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є необґрунтованими, оскільки установлено, що вони не мали права користування предметом іпотеки на момент укладення договору і були вселені в будинок без відома банку, після укладення договору.

Згідно пункту 1.4 договору іпотеки ОСОБА_1 засвідчив, що укладенням договору іпотеки жодним чином не порушені права та інтереси третіх осіб, а також не порушені права дітей, предмет іпотеки жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізинг/довірче управління не переданий.

Посилання заявника на те, що судом апеляційної інстанції безпідставно прийнято до уваги експертний висновок про оцінку майна є безпідставним, з огляду на наступне. Представником ПАТ «УкрСиббанк» надано висновок оцінювача про вартість оцінюваного майна від 17 липня 2017 року, зробленого ТОВ «Експерт плюс», згідно якого ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складає 650 400 грн.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Отже, обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної здотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановленнядостовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 31 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв