ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3078/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2019 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Козін В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права на реєстрацію за місцем проживання, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права на реєстрацію за місцем проживання. Мотивуючи свої вимоги тим, що він проживає у квартирі АДРЕСА_1 протягом 15 років без реєстрації, яка належить одноособово на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане на підставі розпорядження Відділу приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації від 23 лютого 1999 року, та зареєстроване в Київвському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 11 березня 1999 року, його матері - ОСОБА_2 , яка не мала жодних заперечень щодо його проживання в квартирі, оскільки на протязі тривалого часу в цій квартирі не проживає. На протязі цього тривалого часу - 15 років, проживаючи у цій квартирі, він сплачує житлово-комунальні послуги, веде господарство, проводить у ній поточні ремонти тощо. Й оскільки власниця квартири, яка є його матір`ю, в квартирі не проживає, мешкає за кордоном та зв`язку з нею не має, отримати у неї у встановленому порядку офіційний дозвіл на реєстрацію в цій квартирі він не має можливості, а просить у судовому порядку визнати за ним право на реєстрацію за місцем проживання, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3 , діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 18 жовтня 2018 року (а.с.49), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 , діюча на підставі довіреності від 27 березня 2019 року, позовні вимоги не визнала з підстав недотримання позивачем процедури отримання дозволу на реєстрацію у власника такої квартири.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним огоголошення на офіційному сайті судової влади (суду).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , на підставі наявних у справі доказів, та за погодженням позивача.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вислухавши свідчення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові задоволенню із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач проживає у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації, яка належить одноособово на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження Відділу приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації від 23 лютого 1999 року, та зареєстроване в Київвському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 11 березня 1999 року, його матері - ОСОБА_2 (а.с.11-12), яка не надала офіційного дозволу на реєстрацію позивача у квартирі, що визнається позивачем.

Так, орган реєстрації здійснює реєстрацію місця проживання осіб відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та на підставі Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року.

Зокрема ст. 6 вказаного закону визначено, що реєстрація місця проживання осіб здійснюється на підставі документів, які особа або її представник подає органу реєстрації (через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву, документ, до якого вносяться відомості про м`ясце проживання тощо. А відповідно до пп. 4 п.18 вказаних Правил, у разі відсутності зазначачених документів, які підтверджують право на проживання (ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи), реєстрація місяц проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласника.

Оскільки позивачем не отримано погодження від власника квартири - ОСОБА_2 (а.с.11-12) у встановленому порядку щодо його права на реєстрацію у спірній квартирі, підстави для задоволення позову відсутні.

Суд не може приймати до уваги свідчення свідків, надані в ході розгляду справи про часовий період проживання позивача у спірній квартирі, та інші документи, які вказують на те, що позивач проживає в цій квартирі, оскільки такі докази не є вагомими згідно предмету доказування, та поглинаються недотриманою позивачем процедурою щодо отримання погодження у власника квартири у встановленому порядку щодо його права на реєстрацію у спірній квартирі.

Окрім того, судом встановлено, що позивач на праві власності володіє часткою іншого житла - квартири АДРЕСА_2 , є його співвласником, мав реєстрацію за вказаної адресою й знятий з указаного місця реєстрації 01 січня 2016 року (а.с.6) за власним бажанням. Й зважаючи на предмет спору, та можливість реалізації позивачем права на реєстрацію за місцем житла (квартири), якою позивач володію як співвласник, суд не вбачає ознак порушення або невизнання його права відповідачем.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно, окрім визначеної підстави, й із урахуванням відсутності належних та допустимих доказів - отримання погодження у власника квартири у встановленому порядку щодо права позивача на реєстрацію у спірній квартирі, обраного способу захисту порушеного права, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та на підставі Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року, керуючись ст.ст. п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права на реєстрацію за місцем проживання, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанці.

СУДДЯ: