Справа № 350/1060/18
Провадження № 22-ц/4808/606/19
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Максимівим І.В. 26 лютого 2019 року у смт. Рожнятів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 09 квітня 2018 року відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи транспортним засобом марки «Audi», номерний знак НОМЕР_1 , допустив зіткнення з керованим дружиною позивача ОСОБА_6 транспортним засобом марки «Nissan Almera», номерний знак НОМЕР_2 , який належить громадянці Польщі ОСОБА_7 , чим завдав автомобілю позивача технічних пошкоджень. Він володіє автомобілем «Nissan Almera» на підставі нотаріально посвідченої заяви від 13 жовтня 2017 року, тому наділений правами позивача в даній справі. Постановою Рожнятівського районного суду від 08.05.2018 року ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 та ст.124 КУпАП. Протиправними діями відповідача йому завдано матеріальної шкоди на суму 50823,42 грн, яка складається з вартості відновлювального ремонту автомобіля в розмірі 49623,42 грн та вартості послуг експерта на суму 1200 грн. У зв`язку з цим просив визнати його цивільним позивачем та стягнути з відповідача на його користь зазначену матеріальну шкоду (а.с.2-3).

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 50823 грн 42 коп відмовлено(а.с.82-85).

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необгрунтованість, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи під час розгляду справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що належність йому транспортного засобу марки «Nissan Almera» на праві законного володіння та користування підтверджується наявною в матеріалах справи нотаріально посвідченою заявою від 13.11.2017 року про те, що власник автомобіля Сандра ОСОБА_8 дозволяє йому використовувати належний їй легковий автомобіль марки «Nissan Almera», реєстраційний номер НОМЕР_2 на території Європейської Співдружності, а також України, Молдови та інших держав, перетинати кордони Польщі, Словаччини, України, Молдови та інших держав. Крім того, його повноваження щодо права звернення від імені власника у будь-яких справах, що стосуються цього автомобіля, до будь-яких установ та організацій, в тому числі судових, підтверджуються нотаріально посвідченим дорученням від 26.09.2018 року, яким ОСОБА_9 надала йому відповідні повноваження. Вказане доручення подано ним до суду під час підготовчого провадження в справі.

Апелянт зазначає, що довіреність, видана йому власником автомобіля, засвідчена відповідно до ст.15 договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеного між Україною і Республікою Польща (ратифікованого Постановою ВРУ від 04.02.1994р.), тому він має право на відшкодування матеріальної шкоди від ДТП.

Також зазначив, що на час вчинення ДТП у нього був наявний реєстраційний документ на цей транспортний засіб і всі необхідні документи від власника на право керування та володіння цим автомобілем, він перебував у даному автомобілі як пасажир і правомірно передав автомобіль для керування водію ОСОБА_6 , що відповідно до законодавства України є достатньою підставою для керування ним. Тому вважає, що він є належним позивачем по справі та має право на захист свого речового права. З цих підстав просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі (а.с.91-95).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Вислухавши представника апелянта ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що09 квітня 2018 року приблизно о 22.00 год. на автодорозі Т0902 між населеними пунктами с. Рівня та смт. Рожнятів Рожнятівського району Івано-Франківської області ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом марки «Audi 90», номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного інтервалу під час об`їзду перешкоди (ямковості), внаслідок чого здійснив виїзд на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з транспортним засобом «Nissan Almera», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок чого автомобіль «Nissan Almera» отримав механічні пошкодження, що є порушенням пунктів 2.9 (а), 12.1,13.3, 2.3 (б) Правил дорожнього руху України.

Постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 травня 2018 року відповідача ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 130 ч. 1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. Встановлено, що винуватцем у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 09 квітня 2018 року за участю транспортних засобів «Audi 90» та « ОСОБА_10 », є відповідач ОСОБА_5 (а.с.6).

Відповідно до висновку № 92 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку від 24 квітня 2018 року, складеного судовим експертом ОСОБА_11 , вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин автомобіля «Nissan Almera», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 49623 грн. 42 коп. (а.с.9-22).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 22, 395, 398, 1166, 1187, 1192 ЦК України, встановивши, що позивач на момент пред`явлення позову до суду, а саме на 13 червня 2018 року, не був належним позивачем по даній справі і не був належним чином наділений правом від імені власника транспортного засобу на право звернення до суду із позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 09.04.2018 року, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу, про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

У відповідності до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За змістом ст. 4 ЦПК України правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частиною першою статті 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК України).

Згідно ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Таким чином, завдання шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповіднодо пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Відповідно дост.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 245 ЦК України визначено вимоги до форми довіреності. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст.237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

З оглянутих судом першої інстанції в судовому засіданні матеріалів справи № 350/678/18-п, провадження № 3/350/275/18 про адміністративне правопорушення за ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_5 (протокол серії БД № 394921 від 10.04.2018) встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 09.04.2018 року, сталася за участю водіїв ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ОСОБА_4 на момент дорожньо-транспортної пригоди не керував транспортним засобом «Nissan Almera», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вказаним транспортним засобом керувала ОСОБА_6 .

Ці обставини не оспорюються апелянтом і зазначені у позовній заяві.

На підтвердження правомірності користування транспортним засобом марки «Nissan Almera», реєстраційний номер НОМЕР_2 , позивачем подано нотаріально посвідчену заяву від 13.10.2017 року. Із даної заяви встановлено, що ОСОБА_12 заявляє, що ОСОБА_9 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , дозволяє йому ( ОСОБА_13 ) та ОСОБА_14 , використовувати легковий автомобіль марки «NissanAlmera», реєстраційний номер НОМЕР_2 на території Європейської Співдружності, а також України, Молдавії та інших держав, перетинати кордони Польщі, Словаччини, України, Молдавії та інших держав (а.с.7-8).

Із нотаріально посвідченого доручення від 26.09.2018 року встановлено, що ОСОБА_15 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 , доручає Богдану ОСОБА_16 , що проживає в АДРЕСА_2 , користування необмеженим терміном на території Європейського Союзу і України автомобілем марки «Nissan Almera», реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також наділяє останнього правом звернення до установ і організацій у будь-яких справах, що стосуються цього автомобіля (а.с.64).

Суд не приймає до уваги зазначене доручення, оскільки як на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 09.04.2018 року, так і звернення із даним позовом до суду (13.06.2018 року) позивач не був наділений таким правом користування від імені власника транспортного засобу.

Як встановлено із матеріалів справи, власник автомобіля «Nissan Almera», номерний знак НОМЕР_2 , громадянка Польщі ОСОБА_9 , не наділяла позивача ОСОБА_4 правом розпорядження даним транспортним засобом, а також правом представляти її інтереси в органах, підприємствах, установах та організаціях, пов`язаних з експлуатацією, відчуженням автомобіля, у випадку спричинення автомобілю пошкодження іншими особами в результаті дорожньо-транспортної пригоди чи заподіяння шкоди повіреною особою іншим транспортним засобам під час управління автомобілем як джерелом підвищеної небезпеки, укладати від її імені угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати за такими угодами грошові суми.

Таким чином ОСОБА_4 не підтвердив законні підстави на час дорожньо-транспортної пригоди користування вказаним автомобілем та підстави стягнення на його користь матеріального відшкодування.

Також суд зауважує, що заява від 13.11.2017 року надана не власником транспортного засобу ОСОБА_17 , а іншою особою ОСОБА_18 . Позивачем не надано жодного доказу, що ОСОБА_12 належним чином уповноважив його правом користування транспортним засобом, а також правом на звернення до суду із позовом.

Апелянт вказує, що судом не враховано положення Конвенції про тимчасове ввезення та Додатків до неї, ратифікованої Законом України від 24 березня 2004 року №1661-ІV «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення» в частині того, що тимчасово ввезені транспортні засоби можуть використовуватись третіми особами.

Ці доводи апелянта не заслуговують на увагу з огляду на системний аналіз положень статей 485, 103, 292, 111 Митного Кодексу України про те, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно тими громадянами, які ввезли їх в Україну, для їх особистих потреб, та не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані, чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2019 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й Матківський