РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2924/19

пр. № 2/759/3626/19

08 травня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Котляр Ю.М.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_3,

третіх осіб - ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 14.02.2019 року звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 про позбавлення її права користуватися житловим приміщенням. В позовних вимогах позивач просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.12.2007 року Святошинською районною в м. Києві Радою видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого кв. НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної власності: ОСОБА_1 в розмірі ј частини квартири, ОСОБА_6 в розмірі ј частини квартири, ОСОБА_5 в розмірі ј частини квартири, ОСОБА_4 в розмірі ј квартири. 28.09.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено шлюб, прізвище в шлюбі змінено на ОСОБА_3 . Після одруження ОСОБА_3 здійснила реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, 18.09.2017 року рішенням Ратнівського районного суду Волинської обл. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано. Так, відповідач ОСОБА_3 з листопада 2014 року не проживає в квартирі АДРЕСА_1 . На даний час відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_4 . У зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач ОСОБА_3 не здійснила процедуру зняття з реєстрації місця проживання.

Ухвалою суду від 18.02.2019 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 32-33).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов визнала, відзиву на позов не подавала та пояснила, що до листопада 2014 року проживали однією сім`єю з чоловіком ОСОБА_5 та свекрухою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , але після сімейної сварки забрала речі, спільну дитину ОСОБА_10 та поїхала до батьків, де і проживає по сьогоднішній день, а саме за адресою: АДРЕСА_4 .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які посилається позивач ОСОБА_1 , як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були визнані відповідачем ОСОБА_3 , та які були досліджені в підготовчому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 06.12.2007 року Святошинською районною в м. Києві Радою видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого кв. НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної власності: ОСОБА_1 в розмірі ј частини квартири, ОСОБА_11 в розмірі ј частини квартири, ОСОБА_5 в розмірі ј частини квартири, ОСОБА_4 в розмірі ј квартири (а.с.6).

28.09.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено шлюб, прізвище в шлюбі Корсак змінено на ОСОБА_3 . Після одруження відповідач ОСОБА_3 здійснила реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, 18.09.2017 року рішенням Ратнівського районного суду Волинської обл. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.7, 8).

Так, відповідач ОСОБА_3 з листопада 2014 року не проживає в квартирі АДРЕСА_1 . На даний час відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується супровідним листом Ратнівського районного суду Волинської обл. від 19.09.2017 року вих. №166/743/17/4694/17 про направлення зазначеного рішення суду на адресу відповідача ОСОБА_3 (а.с.9), проти чого не заперечує і сама відповідачка.

Крім того, позивач ОСОБА_1 звернула увагу суду на те, що реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , створює перешкоди щодо отримання субсидії, адже при здійсненні розрахунку субсидії суб`єкт владних повноважень бере до уваги кількість зареєстрованих осіб у квартирі. Оскільки, за вказаною адресою відповідач не проживає, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушують наші права.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі відповідача завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, рішення суду про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку квартири АДРЕСА_1 .

На підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 768 грн. 40 коп.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщення, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

Третя особа: ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: ОСОБА_5 , РНОКПП - НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Третя особа: ОСОБА_6 , РНОКПП - НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 20 травня 2019 року.

Суддя: Бабич Н.Д.