Провадження №2/523/710/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Вовкович І.В.,

розглянувши в судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, про поділ майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И ЛА :

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в якій просив: розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наступним чином:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартини АДРЕСА_1 .

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартини АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтував тим, що 09.03.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстровано Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 89. Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом останніх декількох років сімейне життя між подружжям погіршилося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, фактично сім`я припинила своє існування.

В період шлюбу подружжя набули майно: трикімнатна квартира загальною площею 68.0кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка загальною площею 0,0411 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер НОМЕР_1 ); земельна ділянка загальною площею 0,0657 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер НОМЕР_1 ).

У зв`язку з тим, що не досягнуто згоди між подружжям щодо поділу майна, позивач був змушений звернутися до суду.

11.11.2018р. від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначила, що частково не згодна з викладеними вимогами ОСОБА_1 , а саме зазначає, що саме позивач є винуватцем розпаду сім`ї та саме він не прийняв мір по збереженню сім`ї. Крім того, зазначила, що з позивачем не обговорювалося питання стосовно поділу майна подружжя. Не погоджується з твердження позивача про земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 -Франківська область, Богородчанський АДРЕСА_3 , урочище Полицьке, а саме, що це його приватна власність. а тому не має бути розподілення після розірвання шлюбу (а.с.39-40).

28.01.2019р. до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, а саме:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини трикімнатної квартири загальною площею 68.0 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку площею 0.0.411 га /кадастровий номер НОМЕР_1 / розташована за адресою АДРЕСА_3 Франківська АДРЕСА_3 .

Свої вимоги обґрунтувала тим, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 ними набуто майно. а саме квартира, за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, вважає, що її частка повинна бути збільшена до 2/3 так як після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 залишаються проживати діти ОСОБА_5 , 2003 року народження, і ОСОБА_6 , 2004 року народження.

01.04.2019р. ухвалою суду прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності до сумісного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, про поділ майна подружжя.

28.02.2019р. від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якій зазначив наступне. У зустрічній позовній заяві заявив вимогу щодо збільшення її частки у праві власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 до 2/3, а частку Позивача за первісним позовом зменшити до 1/3 . Крім того, Відповідач за первісним позовом просить визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,0411 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (кадастровий номер НОМЕР_1 ). Вищенаведені вимоги Відповідач за первісним позовом обґрунтовує свої вимоги недостатнім рівнем власного доходу, стабільним фінансовим становищем ОСОБА_1 , а також подальшим закріпленням місця проживання дітей з матір`ю, ОСОБА_2

Відповідач за зустрічним позовом заперечує проти вимог позивача за зустрічним позовом з огляду на наступне. Посилається на те, що ОСОБА_2 формально (шляхом надання згоди) брала участь у придбанні спільної сумісної власності подружжя, а не фактично (шляхом здійснення фінансових вкладень). Крім того. посилається на приписи ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки манна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З огляду на викладене, вважає, що ОСОБА_2 відсутні законні підстави для збільшення частки.

Ухвалою суду від 22.05.2019р. позовна вимога ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку площею 0,411 га /кадастровий номер НОМЕР_1 /, яка розташована за адресою Івано-Франківська область Богородчанський АДРЕСА_4 ст.Стара Гута урочище Полоцьке - залишена без розгляду.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив позов задовольнити та заперечував проти задоволення зустрічної позовної заяви.

Відповідачка та її представник за первісним позовом заперечували проти задоволення первісного позову та просили задовольнити зустрічний позов.

Вивчивши матеріали справи. заслухавши пояснення та доводи сторін, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позовну необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено про те, що 09.03.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстровано Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 89 (а.с.29). Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.12).

Сторони шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Сімейне життя у подружжя не склалося. Сім`я фактично розпалася та існує лише формально.

Статтею 110 СК України, визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Тому суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки.

За таких обставин суд вважає, що збереження сім`ї протирічить інтересам подружжя, і шлюб між сторонами підлягає розірванню.

Стосовно вимоги про поділ майна подружжя.

В період шлюбу подружжя набули майно, а саме трикімнатну квартир, загальною площею 68.0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.08.2011р., який укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., зареєстровано в реєстрі за № 3132 (а.с.69-70), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 10263535 від 16.08.2011р. (а.с.71).

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Оскільки квартира набута під час шлюбу вона є спільною власністю сторін по справі, докази, щоб спростовували такі висновки суду відсутні.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

На теперішній час між подружжям не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, а суд не вбачає підстав для відходу від принципу рівності часток.

Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебував позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей.

Рішенням суду від 06.03.2019р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дітей задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 3000,00 грн. щомісячно до його повноліття - до 16 березня 2021 року включно, аліменти в розмірі 3000,00 грн. на доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , щомісячно до її повноліття до 23 вересня 2022 року включно. Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати за переклад в сумі - 960,00 грн. на користь ОСОБА_6 . Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704,60 грн. в дохід держави. В іншій частині відмовлено.

Таким чином, на підставі досліджених доказів, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відступу від рівності частин подружжя на спільне майно, тому вважає за можливе виділити кожному з подружжя по 1/2 частики квартири АДРЕСА_1 у м АДРЕСА_5 .

З таких підстав, первісний позов є обґрунтованим та доведеним, а тому підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.ст.141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню з відповідача витрати понесені позивачем за оплату судового збору в розмірі 1409,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.110, 112 СК України, суд, -

ВИРІШИЛА:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, про поділ майна подружжя задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 09.03.2002 року у Третьому Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 89 розірвати.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наступним чином:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартини АДРЕСА_1 .

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартини АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН: НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1409,60 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 23.05.2019р.

Суддя Аліна С.С.