Єдиний унікальний номер справи 478/1415/18
Провадження № 22-ц/812/1464/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
22-ц/812/1538/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_5 , подану її представником за довіреністю ОСОБА_4 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 08 липня 2019 року о 14 годині, у приміщенні суду Казанківського районного суду Миколаївської області, під головуванням судді Томашевського О.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи: Казанківський районний відділ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області, про звільнення від сплати аліментів, звільнення від сплати заборгованості по аліментам та стягнення аліментів на неповнолітню дитину та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и л а:

04 вересня 2018 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_7 вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

До листопада 2017 року він та відповідач по справі проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Від цих відносин мають двох спільних дітей: сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскільки на момент народження спільних дітей, позивач вже мав дитину від першого шлюбу та обов`язок сплачувати аліменти на її утримання, відповідач, з метою створення умов для зменшення розміру аліментів на першу дитину позивача, звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання їх двох спільних дітей, а отримавши виконавчі листи, змусила його звернутись до суду про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини від першого шлюбу.

Відповідач звернулася до виконавчої служби з заявою про виконання судового рішення про з нього стягнення аліментів, надавши виконавчій службі раніше отримані виконавчі листи.

Оскільки в цей час діти переважно проживали з ним та перебували на його утриманні, а він не мав офіційного працевлаштування та отримував соціальну допомогу, то аліменти стягувалися виходячи з мінімальної заробітної плати.

Враховуючи наведене позивач просив суд: звільнити його від сплати заборгованості по аліментах на користь відповідача на утримання сина за період з 01.01.2013 року по 01.12.2017 роки в розмірі 29 050,47 грн.; звільнити його від сплати заборгованості по аліментах на користь відповідача за період з 01.01.2013 року по 31.12.2017 роки на утримання доньки в розмірі 29 666,84 грн.

У подальшому позивач збільшив обсяг позовних вимог, та звернувся до суду з позовом до ОСОБА_10 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та звільнення від сплати аліментів, де посилаючись на ту обставину, що неповнолітня донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з ним та знаходиться на його утриманні, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, остаточно просив суд: звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_10 на утримання доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за виконавчим листом № 2-497 від 18.11.2008 року, виданим Казанківським районним судом Миколаївської області 18.11.2008 року з 01.05.2018 року; стягнути із ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на його користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ј заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалою суду від 20.12.2018 року вказані провадження за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_10 були об`єднанні в одне провадження.

10 січня 2019 року на адресу суду надійшов зустрічний позов, в якому ОСОБА_11 , посилаючись на припинення ОСОБА_1 сплати аліментів з 01.05.2012 року присуджених судом на користь доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просила суд:

- стягнути з ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати (несплату) аліментів на утримання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 по виконавчому листу № 2-497, яка виникла станом на травень 2018 року (залишилась незмінною до дня складання цього позову через несплату) за період з 01.06.2018 року по 25.12.2018 року в розмірі 100% заборгованості, а саме 32 309,86 грн.;

- стягнути пеню за прострочення сплати (несплату) аліментів на утримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по виконавчому листу № 2-198, яка склалася на грудень 2017 року (залишилась незмінною до дня складання цього позову через несплату) за період (в межах річного строку позовної давності) 01.01.2018 року по 25.12.2018 року в розмірі 100% заборгованості, а саме 36 786,00 грн.

Також, 10 січня 2019 року відповідачем ОСОБА_12 було надано суду відзив, відповідно до якого, позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині вимог про стягнення з неї аліментів на утримання доньки та щодо звільнення від сплати аліментів з дня подання позову ОСОБА_1 визнано в повному обсязі. Проти задоволення іншої частини вимог заперечувалось. Надано клопотання щодо застосування до інших заявлених вимог позовної давності.

Ухвалою суду від 23.01.2019 року зустрічний позов ОСОБА_7 об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 , ухвалено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

15 лютого 2019 року позивачем за первісним позовом було подано відзив, де зустрічний позов не визнано з підстав викладених в первинній позовній заяві.

Ухвалою суду від 16.05.2019 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду по суті.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 08 липня 2019 рокупозовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_10 про звільнення від сплати аліментів, звільнення від сплати заборгованості по аліментам та стягнення аліментів на неповнолітню дитину задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_1 від обов`язку сплати аліментів на користь ОСОБА_6 на утримання доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 починаючи з 01.05.2018 року згідно виконавчого листа № 2-497 від 18.11.2008 року.

Звільнено ОСОБА_1 від обов`язку сплати заборгованості по аліментах на користь ОСОБА_6 нарахованої йому починаючи з 01.05.2018 року згідно виконавчого листа № 2-497 від 18.11.2008 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі ј (однієї четвертої) частини з усіх видів його заробітку /доходу/, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову, тобто з 29 жовтня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів відмовлено. Здійснено розподіл судового збору відповідно до Закону.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_13 , кожний окремо, подали на нього апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду, позивач за первісним позовом - в частині відмови у скасуванні заборгованості зі сплати аліментів починаючи з 2013 року; позивач за зустрічним позовом в частині відмови у нарахуванні та стягненні пені за прострочку виконання аліментних зобов`язань.

Обидві апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Так, в силу ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 181, 182, 184 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі

У разі відсутністю такої домовленості, аліменти на дитину можуть бути присуджені за рішенням суду за позовом особи, з якою дитина проживає і на утриманні якої знаходиться.

При цьому, обов`язок по сплаті може бути покладений судом лише на того з батьків, який проживає окремо від дитини.

У разі зміни дитиною місця проживання по відношенню до батьків, чинне сімейне законодавство не забороняє припинення аліментних зобов`язань за попереднім судовим рішенням, оскільки відпали необхідні умов таких зобов`язань, а саме, проживання батька, з якого стягуються аліменти, окремо від дитини, і, навпаки, проживання іншого з батьків, на користь якого стягувалися аліменти, разом з дитиною.

При цьому, вирішуючи такий спір суду необхідно неухильно дотримуватися положень цивільного процесуального законодавства, щодо наявності належних та допустимих доказів твердженням сторін.

Сама по собі заява про знаходження дитини у іншого з батьків, за заявності визначеного місця проживання за попереднім судовим рішенням про стягнення аліментів, не припиняє його дію, а лише дає підстави для пред`явлення позову про припинення сплати аліментів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом з 01.01.2013 року є платником аліментів на двох дітей, сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З того часу стягнення проводиться органами державної виконавчої служби і не було припинено в установлений чинним законодавством спосіб. Не було звільнено батька і від обов`язку утримувати дитину.

За такого, законних підстав для задоволення його вимоги про звільнення від сплати аліментів за період з 2013 року і до досягнення сином повноліття, та зміною дочкою місця проживання підстав не було, що вірно і констатував суд 1 інстанції у своєму рішенні. А тому в цій частині рішення не підлягає скасуванню. В іншій частині вирішення своїх вимог, він рішення не оскаржував, а тому судом апеляційної інстанції воно і не переглядалося.

Щодо обґрунтованості рішення суду 1 інстанції в частині вирішення зустрічного позову про стягнення пені, то підстав для його скасування в названій частині теж немає.

Частиною 1 ст. 196 СК України передбачена відповідальність за прострочення сплати аліментів.

За нею, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, без обмеження позовною давністю.

Відповідно до ч. 2 названої статті, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального і сімейного стану платника аліментів.

Як вбачається з розрахунку державного виконавця Казанківського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області, ОСОБА_1 повинен був сплачувати аліменти на користь ОСОБА_10 на утримання малолітніх дітей у розмірі по1/6 частки від усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12.02.2008 року і до досягнення ними повнолітня. Про такий обов`язок платник знав і приймав усі можливі заходи для його виконання, до 2009 року справно сплачував аліменти, проте потім, з поважних причин, а саме, відсутність роботи, стан здоров`я, наявності інших аліментних зобов`язань та по більшості добровільне надання, у натуральній формі, утримання, допустив прострочку по сплаті аліментів. Цьому ж сприяло і не зовсім професійна робота виконавчої служби, яка при наявності у платника державних соціальних виплат, не завжди проводила відрахування по сплаті аліментів.

За такого, є підстави вважати, що вини ОСОБА_1 , який не ухилявся та не ухиляється від виконання батьківського обов`язку по утриманню своїх дітей до їх повноліття не має, заборгованість, яка виникла зі сплати аліментів, а, відповідно, він і не повинен нести цивільно-правову відповідальність за це, та сплачувати ОСОБА_14 пеню.

Оскільки районний суд був такої ж думки, то і в цій частині рішення є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану її представником за довіреністю Якименком ОСОБА_15 , залишити без задоволення, а рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 08 липня 2019 року, в оскаржених частинах без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

_________________________________________________

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2019 року.