Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа № 175/2160/15

провадження № 61-42522св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач 1 - ОСОБА_2 ,

відповідач 2 - Підгородненська міська рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області,

відповідач 3 - Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області в складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М. від 19 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень, просила зобов`язати Підгородненську міську раду затвердити технічну документацію по передачі земельних ділянок по АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_1 без погодження меж з суміжним землекористувачем земельних ділянок по АДРЕСА_4, ОСОБА_2 , зобов`язати Управління Держгеокадастр у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області усунути накладки координат суміжних земельних ділянок: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 та внести до Державного земельного кадастру відомості про межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 відповідно до технічної документації по передачі земельних ділянок у АДРЕСА_2 у приватну власність ОСОБА_1 , визнати недійсним рішення Підгородненської міської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельних ділянок АДРЕСА_4 (кадастрові номери: НОМЕР_3 та НОМЕР_3 ) по АДРЕСА_3 , та визнати недійсними державні акти на право приватної власності на вищезазначені земельні ділянки, видані та зареєстровані на ім`я ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2017 року позов задоволено. Зобов`язано Підгородненську міську раду затвердити технічну документацію по передачі земельних ділянок по АДРЕСА_2 у приватну власність ОСОБА_1 без погодження меж з суміжним землекористувачем земельних ділянок по АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 Зобов`язано Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області усунути накладки координат суміжних земельних ділянок: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 та внести до Державного земельного кадастру відомості про межі земельних ділянок по АДРЕСА_2 відповідно до технічної документації по передачі земельних ділянок у АДРЕСА_4 у приватну власність ОСОБА_1 Визнано недійсним рішення Підгородненської міської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельних ділянок АДРЕСА_4 (кадастрові номери: НОМЕР_3 та НОМЕР_3 ) по АДРЕСА_3 , та визнано недійсними державні акти на право приватної власності на вищезазначені земельні ділянки, видані та зареєстровані на ім`я ОСОБА_2

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із їх законності та обґрунтованості.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.

Апеляційний суд, відмовляючи в позові, виходив із того, що позовні вимоги належними та допустимими доказами не доведені.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не звернуто уваги на те, що Підгородненська міська рада ухвалила рішення про передачу у власність відповідачу земельної ділянки в значно більшому розмірі за рахунок земельної ділянки, яка знаходилася у користуванні позивача. При цьому, при складанні технічної документації на земельну ділянку було порушено чинні на той час вимоги пункту 1.14 Інструкції, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04 травня 1999 року із наступними змінами, в частині відсутності в складі технічної документації акта про передачу межових знаків на зберігання ОСОБА_2 , не була закріплена межовими знаками межа між земельними ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 зі східної межі, з боку землекористування (АДРЕСА_4).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 175/2160/15 з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 15 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , який знаходиться на земельній ділянці загальною площею 2 916 кв.м. - держфонд.

Звертаючись до суду із указаним позовом, ОСОБА_1 зазначала про те, що Підгородненська міська рада ухвалила рішення про передачу у власність відповідачу земельну ділянку в значно більшому розмірі (10 000 кв.м. для обслуговування будинку та додатково під город 677 кв.м.) за рахунок земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивача. При цьому при складанні технічної документації на земельну ділянку було порушено чинні на той час вимоги пункту 1.14 Інструкції, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04 травня 1999 року із наступними змінами, в частині відсутності в складі технічної документації акта про передачу межових знаків на зберігання ОСОБА_2 , не була закріплена межовими знаками межа між земельними ділянкамиАДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 зі східної межі, з боку землекористування (АДРЕСА_4).

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У частинах другій та третій статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що способи захисту прав на земельні ділянки передбачені статтею 152 Земельного кодексу України, згідно якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди не дійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача оспорюваним рішенням Підгородненської міської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельних ділянок АДРЕСА_4 та відповідних актів, з огляду на таке.

Позивач як на підставу своїх вимог в частині визнання недійсним Підгородненської міської ради про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельних ділянок АДРЕСА_4 та відповідних актів не надала жодного належного та допустимого доказу того, що спірне рішення приймалося. Не встановлено таких фактів і судом.

Оскільки позивач не надала доказів незаконного передання відповідачу частини земельної ділянки, що знаходиться у користуванні позивача, то і відсутні підстави вважати, що існують накладення меж координат суміжних земельних ділянок.

В той же час непогодження суміжним користувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачу земельної ділянки у власність.

Доводи касаційної скарги з посиланням на незаконність оскаржуваного рішення міської ради, є безпідставними, оскільки позивач не довела факту порушення своїх прав та, відповідно, підстав для звернення до суду із даним позовом, у розумінні положень статті 3 ЦПК України 2004 року, статей 15, 16 ЦК України.

Зазначені вище норми матеріального та процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорюване суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Оскільки ОСОБА_1 не довела факту порушення своїх прав відповідачами, то відсутні підстави для задоволення позову, про що вірно було зазначено апеляційним судом.

Отже, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, дослідив усі наявні у матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про скасування помилкового рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довела факту порушення відповідачами своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило