Постанова

Іменем України

26 лютого 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4577/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва

в складі судді Шереметьєвої Л.А.

від 27 грудня 2018 року

про забезпечення позову

по справі №760/11749/18 Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3 до

ОСОБА_4, ОСОБА_1, Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації,

третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козярик Надія Степанівна,

про зобов'язання відновити стан права спільної часткової власності на будинок та визнання права власності на частину будинку, зобов'язання відновити стан права користування земельною ділянкою та визнати право користування земельною ділянкою, визнання недійсним рішення та державного акту на право власності на землю, наказу та свідоцтв про право власності на будинок, договір дарування, свідоцтва про право на спадщину, перерахунку дольової участі співвласників будинку про об'єднання справ,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом.

26 грудня 2018 року позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 67/100 частин від 128 кв.м. будинку №17/9 та на 67/100 частин від 0,0798 га земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1, та належать відповідачу ОСОБА_1

Заява мотивована тим, що спірний будинок АДРЕСА_1 знаходився у спільній частковій власності його матері ОСОБА_6 та відповідачки ОСОБА_4 В 2000 році ОСОБА_7 здійснила ряд добудов до своєї частини будинку, після чого було здійснено незаконний перерахунок часток будинку, в результаті чого частка ОСОБА_4 збільшилася з 11/30 до 67/100, а частка ОСОБА_6 зменшилася з 19/30 до 33/100.

Вказував, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 12.03.2008 він отримав у спадок належну його матері ОСОБА_6 частину будинку (33/100), а відповідач ОСОБА_1 отримала в дар від ОСОБА_4 67/100 частин будинку.

Позивач, посилаючись на те, що із загальних розмов сусідів йому стало відомо, що відповідачка ОСОБА_1 вчиняє незаконні дії щодо будинку та земельної ділянки з метою їх відчуження, вважав, що таке в подальшому може унеможливити виконання рішення суду, у зв'язку з чим і звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідачка ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_2, звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, які мають суттєве значення при вирішенні питання про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що ухвала постановлена судом першої інстанції без належного врахування наявних в матеріалах справи доказів та пояснень учасників судового розгляду, наданих під час розгляду справи по суті заявлених вимог.

Вважала, що позивач, подавши заяву про забезпечення позову 26.12.2018 після закінчення судового засідання, діяв недобросовісно, оскільки позбавив сторону відповідача процесуального права на участь у розгляді такої заяви та права надавати в судовому засіданні обґрунтовані пояснення та заперечення проти заяви про забезпечення позову.

Також, як на підставу скасування ухвали суду вказувала на те, що питання щодо забезпечення позову у даній справі за заявою позивача вже було вирішено судом під час проведення підготовчого судового засідання. За результатом розгляду заяви судом 04.09.2018 постановлено ухвалу про відмову в забезпеченні позову.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач вдруге звернувся до суду із заявою про забезпечення позову з тих самих правових підстав та доказів на їх обґрунтування. Суд не встановив дійсних підстав та обставин звернення позивача до суду із заявою про забезпечення позову вдруге, з урахуванням доказів наданих учасниками судового розгляду справи по суті, та не надав їм правової оцінки.

Судом не з'ясовано чи є дійсно обґрунтовані припущення вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

Зазначав, що позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами, ввів суд в оману щодо дійсних обставин справи, про які позивач був обізнаний з 2008 року, а суд в свою чергу не взяв до уваги, що у іншій справі вже було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідачів, які скасовано в 2012 році у зв'язку із залишенням позову без розгляду. І того часу відповідачем ОСОБА_1 не здійснювалося жодних дій по відчуженню майна.

Судом також не взято до уваги, що наведені позивачем підстави для забезпечення позову не підтверджені жодними доказами, а тому є необґрунтованим висновок суду, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 27.12.2018 та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач подав відзив, в якому, окрім викладу обставин позовних вимог, зазначив, що ухвала про забезпечення позову постановлена судом з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для її скасування відсутні.

Також, зазначив, що докази на підтвердження заявлених вимог про забезпечення позову знаходяться в матеріалах даної справи.

Просив ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній та просив задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачі: Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляд справи, в судове засідання своїх представників не направили.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козярик Н.С., належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляд справи, в судове засідання не з'явилася.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилася в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції, виходячи з того, що між сторонами існує спір, вважаючи, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим та немотивованим, з огляду на наступне.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволення вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.10.2018 по справі №183/5864/17-ц.

Відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач вказував на те, що із загальних розмов сусідів йому стало відомо, що ОСОБА_1 вчиняє незаконні дії щодо спірного будинку, що в подальшому може унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Разом з тим, до заяви про забезпечення позову ОСОБА_3 не долучив жодного доказу на підтвердження підстав для забезпечення позову. В заяві міститься лише посилання, що докази містяться в матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1, свої доводи щодо незгоди з ухвалою суду про забезпечення позову обґрунтовувала тим, що позивач вже звертався до суду із заявою про забезпечення позову, за результатами розгляду якої судом 04.09.2018 постановлено ухвалу про відмову в забезпеченні позову. 26.12.2018 позивач вдруге подав заяву про забезпечення позову з тих самих правових підстав та доказів на їх обґрунтування, які розглянуті судом та їм надана правова оцінка в ухвалі від 04.09.2018.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтвердив, що він вже звертався до суду із заявою про забезпечення позову, в задоволенні якої судом відмовлено. 26.12.2018 подав вдруге заяву про забезпечення позову, в якій зазначав, що докази на обґрунтування заяви містяться в матеріалах справи. Нових доказів на підтвердження неможливості чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову до заяви від 26.12.2018 не долучав.

Крім цього, представник позивача - ОСОБА_8 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що ухвалу суду від 04.09.2018 про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову позивач не оскаржував, оскільки судом помилково зазначено в ухвалі, що вона не оскаржується.

Наведені обставини свідчать про те, що є одна ухвала суду про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та ухвала суду про задоволення заяви про забезпечення позову, які постановлені судом за одних і тих самих обставин та наданих на їх підтвердження доказів.

Проте, не може існувати двох різних за змістом ухвал, постановлених судом за одних і тих самих обставин.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що заява позивача про забезпечення позову є необґрунтованою, а ухвалу суду немотивованою.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається у письмовій формі, підписується заявником та, окрім іншого, повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Разом з тим, як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову в ній містяться лише мотиви, що підтверджують наявність спору між сторонами. Однак, заява не містить посилань на докази, що підтверджують неможливість чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_8 визнав, що посилання позивача в заяві на те, що із загальних розмов сусідів йому стало відомо про те, що ОСОБА_1 вчиняє незаконні дії щодо спірного будинку, що в подальшому, на думку, позивача може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є припущеннями.

Однак, у відповідності до вимог процесуального закону судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім цього, в заяві про забезпечення позову позивачем у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України не зазначено пропозицій щодо зустрічного забезпечення.

Отже, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову вдруге позивач не навів нових обставин необхідності вжиття заходів забезпечення позову, та не надав на їх підтвердження належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів.

Проте, суд першої інстанції, наведених обставин та положень закону не врахував, не здійснив оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та жодним чином не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права, якими регламентовано порядок вирішення питання про забезпечення позову.

Судом першої інстанції також залишено поза увагою, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому. У ній не наведено посилань на те, що існують обставини, які свідчать про реальну можливість відчуження ОСОБА_1 спірної частини будинку на користь третіх осіб.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що питання забезпечення позову судом першої інстанції вирішено з порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з'ясування обставин справи, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та постановлення нової про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року - скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д.Махлай