ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» травня 2019 року

м. Харків

справа № 643/3512/19-ц

провадження № 22ц/818/2835/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 , представник відповідача Шимко Ф.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу суду Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2019 року в складі судді Довготько Т.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму основної заборгованості за договором про поділ спільного майна подружжя від 31 серпня 2017 року в розмірі 443 340, 00 грн., суму інфляційних втрат 6199, 53 грн., суму трьох відсотків річних 2118, 44 грн., а разом 451 657, 97 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму понесених витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме 20 000,00 грн. за надання правничої допомоги та 4516, 58 грн. судового збору.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 суми заборгованості за договором про поділ спільного майна подружжя № 2019 в розмірі 451 657, 97 грн. Предметом договору є автомобіль марки «PORSCE» моделі «PANAMERA», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі cвідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 19 березня 2013 року, який на момент укладення договору перебував у спільній сумісній власності подружжя.

Вказала, що відповідно до пункту 4 договору сторони дійшли згоди, що для цілей поділу за договором, вартість майна, що підлягає поділу згідно з договором, становить 3 581 136, 00 грн., що на дату підписання договору, згідно з офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 140 000 доларів США.

Зазначила, що за пунктами 5, 6 договору за взаємною домовленістю, досягнутою сторонами, у особисту приватну власність ОСОБА_3 переходить вищевказаний автомобіль та, враховуючи неподільність автомобіля, як об`єкту поділу, ОСОБА_1 , у якості компенсації вартості автомобіля, переходять грошові кошти у розмірі 1 790 568, 00 грн., що на дату підписання договору, згідно офіційного курсу Національного Банку України, є еквівалентом 70 000, 00 доларів США, які будуть передані їй протягом двох років після визначення нею способу отримання таких коштів.

Вказала, що сторони домовилися про те, що ОСОБА_3 передаватиме ОСОБА_1 грошові кошти у сумі еквівалентній 2000, 00 доларів США, за курсом Національного Банку України на день такої передачі.

Зазначила, що на виконання пункту 6 договору, вона направила за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_3 повідомлення про спосіб виконання договору про поділ спільного майна подружжя від 31 серпня 2017 року.

Вказала, що станом на день звернення із позовом, ОСОБА_3 не виконав взяті на себе грошові зобов`язання за договором та не здійснив жодного платежу згідно з графіком повідомлення про спосіб виконання, що дають їй підставу вважати, що ОСОБА_3 умисно ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань за договором та умисно уникає відповідальності.

Також зазначила, що згідно інформації з Реєстру власників транспортних засобів ОСОБА_3 на праві приватної власності належать наступні транспорті засоби: «HARLEY DAVIDSON» Fln 2008 року, «MERCEDES-BENZ S» 500L 4 Matic 2013 року, SPcns CC 450 TAN 2004 року, «PORSCE» моделі «PANAMERA 2012 року, «AUDI» RS 3 2013 року.

Вказала, що за відомими їй даними, ОСОБА_3 здійснив заходи, направлені на приховування майна, що йому належить на праві власності, в тому числі, але не виключно, шляхом перереєстрації права власності на третіх осіб. Такі обставини, на думку ОСОБА_1 , призводять до незворотних наслідків, за результатами яких відновлення її порушених прав може бути ускладненим, а виконання рішення, у випадку, якщо воно буде ухвалене на її користь, може стати неможливим.

Зазначила, що враховуючи значну суму завданих збитків, а також те, що отримавши копію позовної заяви, відповідач може здійснити нові заходи, спрямовані на приховування належного йому на праві власності майна чи його умисного відчуження з метою уникнення відповідальності, існує очевидна небезпека приховування, розтрати або знищення відповідачем майна до ухвалення рішення по даній справі, що може призвести до нанесення позивачеві значного матеріального збитку. Зважаючи на наведене, захист її прав та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно відповідача, земельні ділянки та грошові кошти, що можуть міститися на рахунках відповідача, відкритих в фінансових установах.

Просила до розгляду справи по суті з метою забезпечення позову в межах суми позову в розмірі 451 657, 97 грн. накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 на праві власності, в тому числі, зокрема, але не виключно, на автомобіль марки «PORSCE» моделі «PANAMERA», тип загальний легковий хетчбек-В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково, заборонено відчуження автомобіля марки Porsche Panamera, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , в іншій частині заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить йому на праві власності, повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважав, що судом не надано належної оцінки доказам у справі, не враховано, що позивачем не надано доказів та не наведено фактичних обставин, яким чином порушено її право з боку відповідача; що ОСОБА_1 не реалізовано право вимоги на виконання грошового зобов`язання, а тому не настало прострочення такого зобов`язання; що на момент прийняття оскаржуваної ухвали відсутнє порушене право та порушений законний інтерес позивача, з огляду на те, що таке право взагалі не існувало; що окрім наявності у відповідача зареєстрованого рухомого майна, судом першої інстанції не встановлено жодних фактичних обставин справи, не наведено мотивів, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення по справі; не оцінено рівноцінність заходів забезпечення позову враховуючи те, що рухоме майно, щодо якого позивач просила заборонити відчуження, не є предметом спору у цій справі; що ОСОБА_1 не має зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання чи місцезнаходження на території України, а тому, суд першої інстанції зобов`язаний був вирішити питання щодо зустрічного забезпечення.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що представником позивача надані достатні докази виникнення спору між сторонами, тому, у разі невжиття заходів забезпечення позову можуть бути порушені права позивача або буде існувати реальна загроза їх порушення, що в подальшому може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі його задоволення.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Відповідно до пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як вбачається з виділених матеріалів справи, у провадженні суду першої інстанції перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

31 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішаковою О.В. та зареєстровано за № 2019, відповідно до якого сторони за взаємною згодою, укладанням договору здійснили поділ майна, набутого ними у спільну сумісну власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до пункту 2 договору, станом на дату його укладання, у спільній сумісній власності подружжя знаходився автомобіль марки «PORSCE» моделі «PANAMERA», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 19 березня 2013 року.

Відповідно до пункту 4 зазначеного договору сторони дійшли згоди, що для цілей поділу за договором вартість майна, що підлягає поділу згідно з договором, становить 3 581 136, 00 грн., що на дату підписання договору є еквівалентом 140 000 доларів США.

Згідно пункту 5 договору за взаємною домовленістю досягнутою сторонами за договором у особисту приватну власність ОСОБА_3 переходить автомобіль марки Porsche Panamera, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Пунктом 6 зазначеного договору передбачено, що за взаємною домовленістю сторін, враховуючи неподільність автомобіля, ОСОБА_1 , у якості компенсації вартості автомобіля, переходять грошові кошти у розмірі 1 790 568, 00 грн., що на дату підписання договору є еквівалентом 70 000, 00 доларів США, які мають бути передані ОСОБА_1 протягом двох років після визначення нею способу отримання таких грошових коштів.

На виконання пункту 6 договору ОСОБА_1 направила за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_3 повідомлення про спосіб виконання договору про поділ спільного майна подружжя від 31 серпня 2017 року (а. с.10-11).

З повідомлення про спосіб виконання договору про поділ спільного майна подружжя від 31 серпня 2017 року (а. с. 12-14) вбачається, що ОСОБА_1 обрала спосіб отримання грошових коштів у виді безготівкових платежів та/або готівки, вказала реквізити для безготівкових платежів, зазначила довірену особу та її дані для передачі коштів на випадок готівкового платежу.

З пунктів 3-4 повідомлення вбачається, що сума кожного платежу становить 2000 доларів США, строк сплати компенсації 2 роки з дня визначення ОСОБА_1 способу отримання коштів, а саме з 26 жовтня 2018 року по 26 жовтня 2020 року (включно).

Пунктом 5 повідомлення визначено графік платежів.

Квитанція та опис, яка міститься на аркушах справи 15, 16 свідчать про те, що 29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 направила поштою повідомлення про спосіб виконання договору.

Дані додатку про відстеження поштового відправлення свідчать про те, що 17 листопада 2018 року поштове відправлення прибуло в пункт призначення м. Харків (а. с.17-21).

Відомостей щодо виконання ОСОБА_3 умов договору про поділ спільного майна подружжя від 31 серпня 2017 року станом на момент подачі позову та заяви про забезпечення позову у матеріалах справи відсутні.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а. с. 30).

Зважаючи на те, що позов має майновий характер, між сторонами дійсно виник спір щодо невиконання ОСОБА_3 умов договору про поділ спільного майна подружжя від 31 серпня 2017 року та існує обґрунтоване припущення щодо можливості відчуження спірного майна на користь третіх осіб, що призведе до невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, обраний судом першої інстанції захід забезпечення позову є співмірним з позовними вимогами позивача.

Підстав для скасування обраного судом заходу забезпечення позову не вбачається.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що судом першої інстанції в порушення вимог процесуального закону не вирішено питання щодо застосування зустрічного забезпечення, оскільки ОСОБА_1 не має зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання чи місця перебування на території України.

На підтвердження доводів ОСОБА_3 надано копію паспорта громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 є уродженкою станиці Павлівської, Павловського району, Красноградського краю та з 14 вересня 2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 край (а. с. 42-44).

Проте, такі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

У договорі про поділ спільного майна подружжя від 31 серпня 2017 року містяться відомості про те, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Аналогічні відомості містяться у договорі про надання правничої допомоги від 17 грудня 2018 року.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, ОСОБА_1 не знято з реєстрації. Доказів перетину кордону України ОСОБА_1 на постійне проживання в іншу країну відсутні.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 цього не спростував.

Таким чином, докази, представлені ОСОБА_3 , які містять відомості про місце реєстрації ОСОБА_1 станом на 2004 рік, спростовуються наявними у справі доказами, в яких містяться відомості про реєстрацію ОСОБА_1 в Україні.

Виходячи з наведеного, підстави для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення відсутні, доказів щодо недійсності відомостей щодо ОСОБА_1 не надано.

Посилання представника ОСОБА_3 на постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 753/2380/18-ц, яке міститься в його клопотання від 11 травня 2019 року, стосується інших обставин справи.

Доводи ОСОБА_3 щодо того, що на момент прийняття оскаржуваного рішення відсутнє порушене право позивача, з огляду на те, що ОСОБА_1 не реалізовано право вимоги на виконання грошового зобов`язання є предметом розгляду справи по суті, а не питання про забезпечення позову.

Посилання представника ОСОБА_3 на неспівмірність вжитих заходів забезпечення позову позовним вимогам є безпідставними, оскільки обраний судом захід забезпечення позову не перешкоджає власнику транспортного засобу користуватися ним та не впливає на ціну позову, виходячи з того, що предметом договору про поділ спільного майна подружжя є автомобіль марки «PORSCE» моделі «PANAMERA», 2012 року випуску, на який і накладено заборону відчуження.

Інші доводи та вимоги апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновки суду та не дають підстав вважати, що при розгляді заяви судом допущено порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.