Справа № 739/427/19
Номер провадження 2/739/251/19
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2019 року м.Новгород-Сіверський
Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі: головуючого судді Іващенка А.І. секретаря Неживець К.В. позивача ОСОБА_1 представника позивача адвоката Костюченка В.К. представника відповідача Рожко С.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Новгород-Сіверський в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних з банківського рахунку коштів та відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення прав споживачів, -
Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2018 року в справі № 739/1764/17 цей позов був задоволений частково, з позивача на користь відповідача стягнуто 7377 грн. 35 копійок боргу, в тому числі 5405,86 грн. кредиту, 1289, 59 грн. процентів та 681,90 грн. пені.

Зазначені суми позивачем були фактично сплачені (підтверджується довідкою Новгород-Сіверської міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 14.08.2018 р. № 7228. Сплата відбулася в липні та серпні 2018 року (підтверджується випискою з картрахунку 549731 за період з 01.01.2018 по 05.12.2018). Таким чином, відповідач, 27 жовтня 2017 року звернувшись до позивача з позовом про стягнення всієї суми кредиту на підставі ст. 1050 ЦК України, мав обмежитися нарахуванням відсотків станом на дату звернення з позовом. Оскільки визначені судом суми відсотків та тіла кредиту позивачем сплачені, він не має боргу з кредиту та відсотків. Незважаючи на відсутність боргу за кредитом та на фактичне припинення кредитування, відповідач продовжує нараховувати позивачеві по погашеному зобов`язанню проценти та штрафні санкції (підтверджується розширеною випискою з картрахунку 549731 за період 01.01.2018 по 05.12.2018), та намагається примусити позивача платити йому чималі кошти (зокрема, вважає, що станом на 30.11.2018 року позивач мав сплатити йому заборгованість за простроченим кредитом в сумі 25231,76 грн.). Також, нарахування заборгованості відповідач супроводжує листами з вимогами сплати заборгованості, представники банку постійно йому телефонують та погрожують. Більш того, за фактичної відсутності у позивача заборгованості за кредитом відповідач вдався до списання в рахунок погашення неіснуючої заборгованості належних позивачеві коштів в сумі 847,42 грн. з його іншого рахунку цьому ж банку без його згоди.

Так, протягом 2018 року з належного позивачеві рахунку НОМЕР_1 в рахунок погашення неіснуючого боргу відповідачем списувалися:

- 25.01.2018 р. - 50 грн

- 27.02.2018 р.-50 грн.

- 28.02.2018 р. - 50 грн.

- 13.03.2018 р. - 6,82 грн

- 15.03.2018 р. - 19,20 грн

- 16.03.2018 р.- 28,22 грн

- 06.09.2018 р. - 632,50 грн.

- 08.10.2018 р. - 10, 50 грн.

Всього - 847,42 грн. (підтверджується випискою з картрахунку 454229 за період 01.01.2018 - 05.12.2018 р.)

Вважає, що відповідач без належних правових підстав набув 847,42 грн., які підлягають поверненню позивачеві згідно з ст. 1212 ЦК України.

Також позивач вважає, що внаслідок протиправних дій, які полягають в привласненні належних йому коштів на рахунку, постійними повідомленнями та нагадуваннями про сплату боргу, якого не існує, йому завдано моральної шкоди, яку він з міркувань справедливосгі та розумності оцінює в розмірі половини від незаконно нарахованої відповідачем заборгованості - 12000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні в режимі відео конференції заперечував проти задоволення позову .

Суд, заслухавши доводи сторін та дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно дост.12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно дост. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Судом встановлено, що згідно рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» частково задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 26 лютого 2014 року 7 377 гривень 35 копійок та судові витрати. Зазначені суми позивачем були сплачені (підтверджується довідкою Новгород-Сіверської міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 14.08.2018 р. № 7228. Сплата відбулася в липні та серпні 2018 року (підтверджується випискою з картрахунку 549731 за період 01.01.2018 - 05.12.2018). Згідно роздруківки АТ КБ «Приват Банк» від 05.12.2018 року по картковому рахунку № НОМЕР_2 від 26.02.2014 року у ОСОБА_1 вбачається заборгованість у розмірі 25231,76 гривень.

При цьому, заперечуючи проти позову, представник відповідача в поданому до суду відзиву посилався на положення ч2 ст.1071 ЦК України, що грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком та клієнтом.

Договірне списання це списання грошових коштів з будь якого рахунку клієнта у рахунок погашення зобов`язань перед банком, згідно з договором умовами якого передбачено подібне списання. Представник відповідача зазначає, що Умовами надання кредиту фізичним особам передбачено списання грошових коштів з усіх своїх поточних рахунків при наявності на них необхідної суми грошових коштів, не наданих у кредит, що підлягають сплаті кредитору за договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання), з якими позивач був ознайомлений, про що поставив свій підпис в у заяві від 26.02.2014 року.

Однак представником відповідача не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачали договірне списання грошових коштів, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, позичальником вони не підписані. З роздруківки належного позивачеві рахунку 454229, відповідачем проводилось автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 88 **83 в рахунок погашення неіснуючого боргу відповідачем списувалися: - 25.01.2018 р. - 50 грн; - 27.02.2018 р.-50 грн.; - 28.02.2018 р. - 50 грн.; - 13.03.2018 р. - 6,82 грн; - 15.03.2018 р. - 19,20 грн

- 16.03.2018 р.- 28,22 грн; - 06.09.2018 р. - 632,50 грн.; - 08.10.2018 р. - 10, 50 грн. Таким чином, списання коштів було здійснено відповідачем за власною ініціативою, за відсутністю судового рішення про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 26 лютого 2014 року. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 оку за № 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки відповідач надавав позивачеві кошти на споживчі потреби, безпосередньо не пов`язаних з підприємницької діяльністю, то укладений між сторонами кредитний договір б/н від 26 лютого 2014 року є договором споживчого кредиту, в розумінні пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захистправ споживачів» та на правовідносини, які виникли між сторонами за цим договором, розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до абз.1 ч.11 ст.11Закону України «Про захистправ споживачів» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов`язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. Разом із цим, як встановлено судом, банк здійснив списання грошових коштів з банківської картки позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 26 лютого 2014 року не маючи відповідного рішення суду, застосувавши Договірне списання без належних доказів, що таке списання письмово погоджено з клієнтом.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Крім того, беручи до уваги Постанову Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року суд зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Статтею 41 Конституції України, нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», Цивільного кодексу України 2004 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди,

відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи, що в силу Закону України «Про захистправ споживачів» кредитодавцю забороняється в позасудовому порядку вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув; відносно позивача не ухвалювалося рішення суду про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором; позивач не надавав свою згоду на списання його грошових коштів в рахунок погашення кредиту то у відповідача відсутні підстави для автоматичного списання грошових коштів, які є власністю позивача тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Доказів, що між сторонами досягнуто згоди на списання з рахунку позивача заборгованості (Договірне списання), сторонами не надано. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача незаконно списаних грошових коштів з його карткового рахунка у сумі 847,42 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с.13-15). Щодо вимог позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до такого висновку. Позивач, через списання та привласнення відповідачем його законних коштів, отримання постійних повідомлень на свою адресу з нагадуваннями про наявність простроченої заборгованості, доказів про існування якої суду не надано, зазнав моральної шкоди, яка полягає у його моральних переживаннях, пов`язаних з втратою своїх грошових коштів та тривожним психологічним станом про нагадування відповідачем наявності боргу якого не снує. Однак суд, з урахуванням обставин справи, обсягу душевних страждань позивача внаслідок зазначених дій відповідача, вважає розмір моральної шкоди, визначений позивачем у розмірі 12000 грн. 00 коп. завищеним. На думку суду, враховуючи вимоги розумності та справедливості, достатнім розміром у відшкодування моральної шкоди буде 1000 гривень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Оскільки позивач в силу ч.3ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, а його позов задоволений частково, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 78, 80, 81, 89, 141, 178, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 41, 55 Конституції України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних з банківського рахунку коштів та відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення прав споживачів - задовольнити частково. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м .Дніпро вул. Набережна Перемоги 50, ) на користь ОСОБА_1 (ідн. НОМЕР_3 ) безпідставно списані грошові кошти у розмірі 847 ( вісімсот сорок сім ) гривень 42 копійки .

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження : м.Дніпро вул. Набережна Перемоги 50, ) на користь ОСОБА_1 (ідн. НОМЕР_3 ) у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. (одну тисячу гривень.) В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень) 40 копійок. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Суддя: А.І.Іващенко

Повне судове рішення складено 24.05.2019 року.