Номер провадження 2/754/4788/19 Справа №754/3192/19
23 травня 2019 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого судді Скрипки О.І.
при секретарі Моторенко К.О.
за участю представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, -
Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 26.10.2011 року, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва 30.07.2018 року. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення фактичних сімейних та шлюбних відносин та спільного проживання, відповідач припинив проживати разом з нею однією сім`єю, повністю самоусунувшись від життя їх спільної доньки. Відповідач участі в житті доньки не приймає, правами та інтересами доньки не опікується, будь-яке спілкування та контакти між ним та донькою відсутній.
Як зазначає позивач, вона вдруге уклала шлюб з громадянином Королівства Норвегії ОСОБА_6 , від якого вони мають спільну дитину - малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона, її чоловік та діти проживають разом однією сім`єю. На даний час у неї в інтересах малолітніх дітей виникла необхідність відвідати місце проживання чоловіка у Королівстві Норвегія. Однак, оскільки відповідач ухиляється від спілкування з нею та їх донькою, його місце перебування невідомо, у неї відсутня можливість звернутись до відповідача з заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та отримання такого дозволу, в зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду з наданим позовом.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просить надати малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Королівства Норвегії на період з 01.05.2019 року до 01.07.2019 року у супроводі матері без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_4
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 04 березня 2019 року відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
24.04.2019 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про збільшення (зміну) позовних вимог, відповідно до якої представник позивача просить збільшити період тимчасового виїзду малолітньої дитини за кордон до 01.09.2019 року.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, зокрема, й через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.
Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача в заочному порядку, визначеному ст.280 ЦПК України, проти чого не заперечував представник позивача.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 ) перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 з 26.10.2011 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 30.07.2018 року (а.с.12-13).
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16).
На даний час позивач з 02.11.2018 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином Королівства Норвегії ОСОБА_6 , від якого вони мають спільну дитину - малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14, 15).
Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, позивач в особі свого представника просить надати малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Королівства Норвегії на період з 01.05.2019 року до 01.09.2019 року у супроводі матері без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_4
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Так, 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
За змістом наведених норм законодавства такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням початку й закінчення часового проміжку перебування у відповідній державі.
Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав.
У постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Надання дозволу на виїзд до досягнення дитиною 16-річного віку без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.
Таким чином, Верховний Суд України, розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема Сімейного Кодексу України, вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.
Проте, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд звертає увагу і на те, що відповідно до Акту ЖЕД-310 від 23.01.2019 року відповідач за останнім відомим місцем проживання з липня 2018 року не мешкає, відповідно до даних Реєстру територіальної громади м.Києва зареєстрованим не значиться. Вказане свідчить про відсутність даних про фактичне місце проживання відповідача, що позбавляє позивача можливості звернення до нього за отриманням нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон.
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, а також враховуючи те, що позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у чітко визначений період та з визначенням країни виїзду, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог, оскільки такий виїзд не порушить прав відповідача, а навпаки, такий виїзд спрямований на розвиток та задоволення потреб малолітньої дитини, що в даному випадку є пріоритетним.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.24, 55, 56, 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст.15, 313 ЦК України, ст. ст.2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник малолітньої ОСОБА_3 , - задовольнити.
Надати малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Королівства Норвегії на період з 01.05.2019 року до 01.09.2019 року у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне рішення складено та підписано 31 травня 2019 року.

Суддя: