ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8696/17 Номер провадження 22-ц/814/1523/19Головуючий у 1-й інстанції Омельченко І.І. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Абрамова П.С., Хіль Л.М.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 березня 2019 року у складі судді Омельченко І.І.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: суддя Київського районного суду м. Полтави ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недостовірною інформації та її спростування.

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недостовірною інформацію, яка була поширена відповідачем ОСОБА_2 у приміщенні Київського районного суду м. Полтави, у кабінеті судді Миронець О.К. 20 вересня 2017 року, що він, ОСОБА_1 , здійснює корупційні прояви, поза процесуальний вплив на суддів, заходить до суддів і до судді Миронець О.К., як завгодно. Позивач вважає вказану інформацію такою, що має характер наклепу та не є оціночним судженням, а тому прохав суд зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена: у приміщенні Київського районного суду м. Полтави, у кабінеті судді Миронець О.К., у його присутності, присутності судді Миронець О.К. та представника відповідача по справі № 554/2157/17 Акулініної І.В., Гавриленко І.М. та помічника судді Скакун А.В.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи, ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 березня 2019 року скасувати ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги вказує, що суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали справи, встановив обставини справи з помилками, що свідчить про поверхневий та упереджений її розгляд, оскільки посилання в рішенні про його участь у справі в якості адвоката не відповідають змісту позовної заяви, де він чітко вказав, що перебував у кабінеті судді Миронець О.К., як представник сторони у справі.

Крім того, вважає, що суд належним чином не допитав свідків та не врахував ставлення третіх осіб до заявленого позову, а тому у достатньому обсязі не дослідив питання наявності підстав для визнання такої інформації недостовірною і спростування її у спосіб, визначений позивачем.

Також зазначає, що суд не взяв до уваги як належний доказ диск із відеозаписом подій.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК).

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі судом встановлено, що 20 вересня 2017 року у той час, коли позивач ОСОБА_1 та третя особа по справі ОСОБА_5 перебували у службовому кабінеті судді Київського районного суду м. Полтави Миронець О.К., до кабінету увійшла відповідач ОСОБА_2 та висловила свою думку щодо неправомірного перебування сторонніх осіб у службовому кабінеті судді. Висловлювання відповідача позивач сприйняв як поширення щодо нього негативної інформації, яка ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, звинувачення у корупційних проявах, у здійсненні поза процесуального впливу на суддів та входження до суддів і до судді Миронець О.К. як завгодно.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом статті 270 ЦК України особа має право на повагу до гідності та честі, що є її немайновими правами.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділову репутацію особи віднесено до особистих немайнових благ, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Разом з тим, згідно статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)).

У рішенні від 29 березня 2005 року у справі «Українська Прес-Група проти України» Європейський суд з прав людини зазначив: п. 41. у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. п. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Як вбачається з матеріалів справи, висловлювання відповідача ОСОБА_2 є її оціночними судженнями щодо факту перебування позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_5 у службовому кабінеті судді поза процессуальною процедурою, що є реалізацією права особи на вільне вираження своїх поглядів і переконань, яке гарантоване статтею 34 Конституції України.

Доведені в суді висловлювання відповідача не мають характеру наклепу, тобто умисного поширення завідомо недостовірних відомостей, що ганьблять честь і гідність іншої особи, та не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

За вказаних обставин висловлювання відповідачем ОСОБА_2 своєї суб`єктивної думки щодо поведінки сторони у суді не підпадає під дію статті 277 ЦК України, а, отже, вимоги позивача ОСОБА_1 є безпідставними.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою дослідив надані сторонами докази по справі, надав їм належну правову оцінку, порушень норм процесуального права під час встановлення судом фактичних обставин справи колегію суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують. Посилання апелянта на факт визнання Миронець О.К. , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 його позовних вимог правових наслідків по справі не має, оскільки, зважаючи на процесуальний статус даних осіб, як третіх осіб, не є самостійною підставою для задоволення позову.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями).

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на встановлені фактичні обставини справи оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведенного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, як постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: П.С. Абрамов

Л.М. Хіль