Справа № 465/7074/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1940/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

прокурора Заяць І.Є.,

Качмара Ю.Ю. - представника Львівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 26 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила визнати за нею право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 «у відповідності до технічних характеристик, визначених у технічному паспорті від 07.02.2017 р. Частка 1/1».

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка є мешканкою квартири АДРЕСА_1, постійно вирішує проблеми побутового характеру, ремонтує дане житло, оплачує усі комунальні послуги, а також утримує в належному технічному стані частину горища згаданого будинку (а.с. 2, 53-54).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 141,0 кв.м. (а.с. 129-132).

Дане рішення в інтересах держави в особі Львівської міської ради оскаржив керівник Львівської місцевої прокуратури № 3.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Звертає увагу на те, що предметом позовних вимог є самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведеною для цієї мети, і особою, яка не є власником або користувачем згаданої земельної ділянки.

Вважає не правомірним посилання суду на те, що позивачці не вдалось пройти «адміністративний шлях первинної приватизації переобладнаної квартири», оскільки вважає, що «суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови».

Вважає, що позов ОСОБА_3 носить формальний характер, а метою його подання є не визнання права власності (як наявного), а набуття такого права власності - що само по вважає неприпустимим (а.с. 135-145).

Позивачка ОСОБА_3, будучи своєчасно належним чином (рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про її вручення) повідомленою про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 201, 202), в судове засідання не з'явилася і про причини такої неявки суд не повідомила, що (у відповідності до частини 2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора і представника Львівської міської ради на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 статті 82 ЦПК України - що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (в тому числі - і позивачкою в поданій нею позовній заяві), що самочинно реконструйована квартира АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом (збудованою без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, та без належно затвердженого проекту) на земельній ділянці, що належить до комунальної власності міста Львова і не була відведеною для цієї мети, шляхом збільшення загальної площі згаданої квартири з 46,8 кв.м. до 141 кв.м. загальної площі.

Як також стверджується матеріалами справи, позивачка не є власником чи співвласником цієї квартири та не є у цій квартирі зареєстрованою (а.с. 3, 4).

Статус самочинного будівництва регламентується статтею 376 ЦК України.

Однак, ЦК України регулює відносини суто приватно-правового характеру, а тому ст. 376 згаданого кодексу не можна вважати такою, що регламентує самочинне будівництво вичерпно та всебічно: зазначена стаття регулює лише один з аспектів самочинного будівництва, що пов'язаний з правом власності.

Згідно з пп.6 п. „б" ч.1 ст.31 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Таким чином, загальною процедурою вирішення справ щодо самочинного будівництва є адміністративна процедура, передбачена відповідними нормативно-правовими актами, а компетентними органами для її здійснення є органи місцевого самоврядування.

Як визнається самою позивачкою у поданому нею позові та як вбачається з мотивувальної частини самого оскаржуваного рішення, адміністративна процедура, передбачена чинними нормативно-правовими актами, позивачкою дотриманою не була.

Як вбачається зі змісту ч.5 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, що вимагає такого визнання, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої земельної ділянки.

Такими документами є державні акти на право власності на землю або (відповідно) на право постійного користування землею, видачі яких передує відповідна процедура, яка передбачена чинним земельним законодавством, однак згаданих документів позивачами до суду подано не було (про що вже зазначалося вище), що само по собі виключає застосування до спірних правовідносин ч.5 ст. 376 ЦК України.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 26 травня 2017 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позовних вимог до Львівської міської ради про визнання за нею права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь прокуратури Львівської області 5 171 (п'ять тисяч сто сімдесят одну) грн. 62 коп. судових витрат у виді сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 26 лютого 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.