МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/6270/18 Категорія 50
Провадження № 22-ц/812/921/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю третьої особи Львовської С.Р.,

представника позивачки- ОСОБА_1 .,

третьої особи ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Гаврасієнко В.О. в приміщенні суду о 09 год. 24 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що з в період з жовтня 2017 року по серпень 2018 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 Від шлюбу мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останнім часом відповідач не надає їй кошти на утримання дитини, однак він працює в ТОВ СП «Нібулон», також має двох неповнолітніх дітей від попередніх шлюбів, на утримання яких сплачує аліменти. Крім цього, позивачка зазначала, що вона не працює, оскільки доглядає малолітню дитину, інших доходів не має. На підставі викладеного, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частки всіх його доходів (заробітку), починаючи з дня подачі позову до повноліття дитини.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки всіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, починаючи з 21.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, третя особа ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду, прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права, а також на відсутність спору.

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Третя особа ОСОБА_2 також просила задовольнити апеляційну скаргу, вважає, що позов направлений на те, щоб відповідач мав змогу зменшити розмір аліментів, стягнутих на інших дітей.

Представник позивачка ОСОБА_1 не визнали доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Пояснила, що зі слів позивачки відповідач з позивачкою не проживає, а де він фактично живе їй не відомо.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що з жовтня 2017 року по серпень 2018 року сторони проживали однією сім`єю. Сторони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка потребує матеріальної допомоги, так як знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач добровільно такої допомоги не надає.

ОСОБА_7 проживає разом з матір`ю ОСОБА_8 , що підтверджується актом про проживання від 19.09.2018 року, затвердженого печаткою ОСББ «Є-комфорт».

Крім того, судом встановлено, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.03.2010 року з відповідача на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі ј частини всіх видів заробітку але не 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.10.2017 року з відповідача на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/5 частки усіх доходів боржника, але не 50% прожиткового мінімуму для витини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.01.2018 року з відповідача стягуються на користь ОСОБА_11 , аліменти на його утримання у розмірі 1/20 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи від дня подання позову 18.12.2017 року довічно.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.01.2019р. (помилково зазначено судом як 26.01.2018 року) з відповідача стягуються на користь ОСОБА_4 аліменти на її користь на її утримання у розмірі 1/6 частки доходів (заробітку) щомісячно починаючі з 21.09.2018 року і до досягнення дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку.

Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення ст.5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу № 4 Декларації прав дитини, ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., постанови Кабінету Міністрів України «Про перелік видів доходів, які враховують при визначені розміру аліментів на одного подружжя, дітей, батьків, інших осіб» №146 від 26.02.1993 р., ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» (із змінами) та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.8, ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 180, 181, 182, 183 СК України, та виходячи з принципу справедливості і розумності, враховуючи потреби дитини, суд вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив також з того, що відповідач офіційно працевлаштований, згідно наданої суду заяви відповідач позов визнав у повному обсязі та просив його задовольнити, обов`язок батьків утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, в судовому засіданні встановлено, що позивач вже сплачує аліменти на утримання двох дітей, непрацездатного батька та на утримання позивачки до досягнення дитиною трирічного віку.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, зазначеному в тексті рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано не взяв до уваги те, що позивачка та відповідач проживають разом, що позивачка не посилалася в позові та не надавала доказів того, що відповідач ухиляється від утримання дитини, а тому зазначені обставини свідчать про відсутність предмету спору, що є підставою для закриття провадження у справі, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду та закриття провадження у справі, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами не зареєстровано. Згідно акту про проживання від 19.09.2018р. син ОСОБА_12 проживає разом з позивачкою, яка є його матір`ю. Даний акт не містить даних на чиєму утриманні знаходиться дитина, а тому необхідність допиту осіб, які підписали акт, у якості свідків для підтвердження факту того, на чиєму утриманні знаходиться дитина та чи проживає з ними відповідач, не випливає зі змісту даного акту, так як особи, які підписали акт дані обставини своїми підписами не засвідчували. За такого доводи апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано не задовольнив клопотання про виклик та допит у якості свідків осіб, які підписали акт від 19.09.2018р., для встановлення того, на чиєму утриманні знаходиться дитина та чи проживає з позивачкою відповідач, не є підставою для скасування рішення суду. Факт проживання дитини з позивачкою третіми особами не оспорюється.

Посилання третьої особи на періодичний спільний відпочинок сторін не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї, докази про що суду не надавалися, так як встановлення даного факту не було предметом розгляду у даній справі.

Крім того, проживання чи не проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу само по собі не є безумовною підставою для відмови у стягненні аліментів на неповнолітню дитину сторін, батьком якої є відповідач. У такому випадку встановленню підлягає те, чи виконує батько дитини свій обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Посилання третьої особи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що позивачка не обґрунтовувала свої вимоги тим, що відповідач ухиляється від утримання дитини, не відповідає дійсності, так як позивачка в позові зазначала, що останнім часом відповідач не надає їй кошти на утримання дитини. Той факт, що відповідач не утримує і позивачку, встановлено рішенням суду про стягнення аліментів на її утримання з відповідача до досягнення дитиною 3-річного віку. Належних та допустимих доказів зворотного в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, третьою особою суду надано не було.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, а саме про відсутність предмета спору у зв`язку з зазначеними вище обставинами, слід зазначити напступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

При цьому поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом: визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, передбачені ст. 180-183 СК України, згідно яких батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а при визначенні розміру аліментів суд враховує - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для стягнення аліментів та їх розмір має визначатися судом після дослідження наданих учасниками справи доказів.

Право позивачки на стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_13 , не зважаючи на визнання позову відповідачем, оспорюється третіми особами. З урахування наданих сторонами доказів, суд не погодився з розміром аліментів, який просила стягнути позивачка, та визначив їх у меншому розмірі, ніж визнавав відповідач, врахувавши те, що з нього вже стягуються аліменти на утримання інших дітей, його батька та позивачки.

Саме по собі визнання позову з юридичної точки зору не свідчить про відсутність спору між сторонами, який існував на час звернення до суду з позовом.

Аналіз зазначених обставин в їх сукупності не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Фактично апелянт заперечує проти задоволення позову з метою уникнення збільшення сукупного розміру стягнення із заробітку відповідача, так як вважає, що це може стати підставою ухилення відповідача від виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання її дитини у визначеному судом розмірі, а також інших фінансових зобов`язань, які він має перед нею.

Враховує колегія суддів також те, що наявність інших дітей, на утримання яких стягнуті аліменти за рішенням суду, само по собі не є підставою для відмови у стягненні аліментів на утримання наступної дитини за підтвердження того факту, що батько не виконує свій обов`язок по утриманню цієї дитини повністю чи частково, а тільки повинна враховуватися судом при визначенні розміру аліментів, що і було зроблено судом у даній справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не є підставою для скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 30 травня 2019 року