Постанова

Іменем України

20 травня 2019 року

м. Київ

справа №628/2823/16-ц

провадження №61-42360св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки та піклування Куп`янської міської ради Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року у складі судді Демченко І. М. та постанову апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2018 року у складі суддів Котелевець А. В.,

Піддубного Р. М., Тичкової О. Ю.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Куп`янської міської ради Харківської області, в якому просив передати йому право власності на предмет іпотеки згідно договору іпотеки від 24 лютого 2014 року, укладеного між ним та відповідачем, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 274,3 кв.м, житловою площею 146,2 кв.м, який належить на праві власності ОСОБА_2 та розташований на земельній ділянці площею 0,1 га, яка знаходиться в комунальній власності Куп`янської міської ради Харківської області, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позов мотивовано тим, що 30 січня 2014 року за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області, позивач передав відповідачу строком до 30 березня 2014 року грошову суму в розмірі 500 000 грн. В забезпечення виконання грошових зобов`язань за цим договором позики між сторонами 24 лютого 2014 року укладено договір іпотеки, за яким відповідач передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок.

Відповідач порушила зобов`язання щодо повернення позичених коштів, позивач, відповідно до Закону України «Про іпотеку»та договору іпотеки направив до приватного нотаріуса, яким посвідчено договори позики та іпотеки, заяву з проханням повідомити відповідача про необхідність повернення боргу. Зазначене повідомлення нотаріуса отримано відповідачем 30 квітня 2015 року, однак не виконано, позика неповернута, що за доводами позивача є підставою для визнання за ним права власності на іпотечне майно.

У жовтні 2016року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просила визнати недійсним укладений 24 лютого 2014 року між нею та ОСОБА_1 договір іпотеки.

Зустрічний позов мотивовано тим, що при укладенні договору іпотеки, у пункті 1.1 договору обумовлено вартість предмету іпотеки у розмірі 500 000 грн. Проте реальна вартість житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на час укладення договору іпотеки становила 1 297 350 грн, що підтверджується звітом про експертну оцінку, складеним 06 вересня 2016 року ТОВ «Естейт сервісес груп». Тобто в момент укладення договору іпотеки позивач помилялася щодо вартості предмету іпотеки, що є обставиною, яка має істотне значення та є підставою, відповідно до статті 229 ЦК України для визнання вказаного правочину недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2018 року, у задоволенні позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що обраний позивачем за первісним позовом спосіб захисту порушеного права, а саме - визнання за ним права власності на предмет іпотеки за рішенням суду суперечить вимогам чинного законодавства та не відповідає умовам договору іпотеки, укладеного між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд виходив з того, що оспорюваним договором сторони узгодили лише заставну вартість предмету іпотеки та не домовлялися щодо ціни, за якою буде реалізовано предмет іпотеки у разі невиконання умов кредитного договору. Заставна ціна об`єкту іпотеки не є ціною його продажу, у зв`язку з чим доводи ОСОБА_2 не відповідають фактичним обставинам справи.

Оскільки поняття ринкової вартості має на меті саме майбутнє відчуження об`єкта оцінки, тобто застосовується до цивільних договорів, для яких властива ознака оплатності, яка має в своїй основі обмін еквівалентно рівними за вартістю речами, а договір іпотеки таким не є, враховуючи, що при укладенні договору іпотеки сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов та на власний розсуд визначили вартість предмету іпотеки, яку вважали справедливою та достатньою, діяли вільно, добровільно, за відсутності будь-якого примусу, та враховуючи відсутність такої підстави для визнання договору іпотеки недійсним, як помилка у визначенні вартості іпотечного майна, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що вказана в оспорюваному договорі іпотеки вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін у розмір 500 000 грн, визначена на підставі звіту про оцінку майна, виконаного 21 лютого 2014 року ТОВ Куп`янський технічний центр «Онікс», згідно якої вартість вказаного житлового будинку з надвірними будівлями становить 394 838 грн є такою, що не відповідає дійсності та свідчить про те, що оспорюваний договір іпотеки був укладений під впливом помилки, а саме - щодо вартості предмету іпотеки, вказаної у договорі, яка значно знижує його цінність у порівнянні з дійсною вартістю предмета іпотеки.

ОСОБА_2 при укладанні договору іпотеки помилялася щодо вартості предмету іпотеки від 24 лютого 2014 року, що є обставиною, яка має істотне значення, бо значно знижує цінність предмета іпотеки та є підставою, відповідно до статті 229 ЦК України для визнання договору іпотеки недійсним.

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надійшов.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судові рішення оскаржуються заявником лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним, у зв`язку з чим, Верховний Суд переглядає судові рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині.

В іншій частині судові рішення сторонами не оскаржуються, у зв`язку з чим не перевіряються в касаційному порядку Верховним Судом у неоскарженій частині.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звернувшись до суду із зустрічним позовом, у якості правової підстави для визнання договору іпотеки недійсним відповідно до статті 229 ЦК України, ОСОБА_2 посилалася на те, що під час укладення договору помилилася щодо вартості предмету іпотеки, оскільки у договорі сторонами вартість предмету іпотеки визначено значно нижче, ніж її дійсна вартість.

За положеннями статей 626-628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК Україниповинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Встановивши, що ОСОБА_2 не довела підстав, передбачених статтями 203, 229 ЦК України для визнання недійсним договору іпотеки, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Суди правильно виходили з того, що заставна вартість предмету іпотеки та ціна його продажу не є тотожними поняттями, а тому їх розмір не завжди співпадає і визначається за погодженням сторін або за рішенням суду. Оспорюваним договором сторони узгодили лише заставну вартість предмету іпотеки. За якою ціною буде реалізовуватися предмет іпотеки у разі невиконання умов кредитного договору сторони не домовлялися.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Крім того, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного та з огляду на те, що заставна ціна об`єкту іпотеки не є ціною його продажу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано відхилив доводи зустрічного позову ОСОБА_2 щодо наявності помилки під час укладення договору іпотеки стосовно ціни предмета іпотеки.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що при укладенні договору іпотеки сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов та на власний розсуд визначили вартість предмету іпотеки, яку вважали справедливою та достатньою, діяли вільно, добровільно, за відсутності будь-якого примусу, та, враховуючи відсутність помилки у визначенні вартості іпотечного майна, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Доводи касаційної скарги про наявність правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним відповідно до статті 229 ЦК України є недоведеними, спростовуються встановленими під час розгляду справи обставинами та змістом наведених вище нормам матеріального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська