ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 травня 2019 року

м. Харків

справа № 643/189/19

провадження № 22-ц/818/1881/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

заявник - державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Павличев Юрій Володимирович,

заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа (стягувач) - Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2019 року в складі судді Поліщук Т.В.,

у с т а н о в и в :

В січні 2019 року державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Московський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області) Павличев Юрій Володимирович звернувся у суд із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа, заінтересована особа - Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі - ГУ ДФС у Харківській області).

Подання мотивоване тим, що на виконанні Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області знаходиться виконавче провадження № 56723086 по виконанню вимоги № Ф-13-23у, виданої ГУ ДФС у Харківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДФС у Харківській області єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 11 138 грн. 20 коп.

Державним виконавцем на підставі статтей 3, 4, 24-26 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню вказаного виконавчого документу та зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно, попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Однак рішення боржником на даний час не виконано, декларацію не надано, будь - яких дій щодо виконання виконавчого документу не здійснено. Боржник доходи не отримує, майна на праві власності не має, на виклики державного виконавця не з`являється. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження». Одним із таких заходів може бути тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України з вилученням чи без вилучення паспортного документа на підставі судового рішення за поданням державного виконавця. Отже, наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовими рішеннями, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2019 року в задоволенні подання відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє державного виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Окрім того, факт ухилення має підтверджуватись сукупністю доказів, які державний виконавець повинен зазначити у поданні. Оскільки відповідних доказів заявником не надано, підстави для задоволення подання відсутні.

12 лютого 2019 року ГУ ДФС у Харківській області подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення подання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нормами статті 441 ЦПК України, статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що наявність у боржника невиконаних зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням є підставою для тимчасової заборони у праві виїзду за межі України на строк до повного виконання вказаного рішення. Враховуючи, що боржник ані в добровільному порядку, ані в межах виконавчого провадження не здійснює жодних дій спрямованих на погашення заборгованості, подання державного виконавця підлягає задоволенню.

Московський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області, ОСОБА_1 ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт перший частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначаються Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-XII).

Даним Законом встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасового обмеження громадян України у праві виїзду за кордон.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Згідно з пунктом п`ятим частини першої статті 6 Закону № 3857-XII громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.

Як випливає з аналізу наведених положень закону підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на фізичну особу судовим рішенням, а винна поведінка боржника, яка полягає в ухиленні останнього від виконання таких зобов`язань.

Порядок виконання рішень судів та рішень інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Пункт дев`ятнадцятий частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII (в редакції, чинній на час постановлення ухвали) встановлює, що державний виконавець в процесі здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Аналізуючи положення статті 441 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 6 Закону № 3857-XII та положеннями Закону № 1404-VIII, слід дійти висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту умисного ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов`язань перед стягувачем. Тобто, якщо боржник, який має можливість, свідомо ухиляється від покладеного на нього судом обов`язку.

Під ухиленням від виконання зобов`язання слід розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина п`ята статті 81 ЦПК України).

Безспірні докази щодо свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання обов`язку по сплаті заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Державним виконавцем Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області Павличевим Ю.В. не надано доказів, що ним були проведені всі можливі заходи з примусового виконання вимоги № Ф-13-23у, передбачені Законом № 1404-VIII.

Обмеження у праві виїзду за межі України є крайнім заходом щодо виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, ухвала Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2019 року є законною, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382-384, 441 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області - залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова