Справа № 338/1499/18
Провадження № 22-ц/4808/737/19
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Матківського Р.Й., Ясеновенко Л.В.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду від 01 березня 2019 року, в складі судді Шишка О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання правової допомоги,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом в якому просив визнати недійсним договір №14/08-18/1 від 14.08.2018 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про надання правової допомоги.

Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі даного договору ОСОБА_4 , який представляв інтереси відповідача ОСОБА_2 та діяв від його імені подав до суду скаргу на дії ДВС від 23.08.2018 року в якій просив скасувати постанову Богородчанського ВДВС від 17.07.2018 року про передачу йому, як стягувачу, майна в рахунок погашення боргу. Однак, на думку позивача, даний договір підлягає визнанню недійсним, в зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з 22.03.2013 року по даний час перебувають за межами України, а тому договір про надання правової допомоги, який укладений 23.08.2018 року не може бути підписаний відповідачем, в зв`язку з його відсутністю на території України.

Рішенням Богородчанського районного суду від 01 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права.

Апелянт зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . 14.08.2018 року надсилав на електронну адресу ОСОБА_2 проект договору № 14/08-18/1 про надання правової допомоги, а також відсутні докази відправлення ОСОБА_2 в Україну кур`єром договору про надання правової допомоги. А тому суд, грунтуючись на припущеннях, прийшов до помилкового висновку про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено в письмовій формі з дотриманням загальних вимог договір про надання правової допомоги.

Апелянт вважає, що зазначені докази та оригінал договору про надання правової допомоги слід витребувати у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, апелянт просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права.

На думку відповідачів позивачем не обгрунтовано яке саме його право, свободи чи законні інтереси порушені при укладенні між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . договору від 14.08.2018 року №14/08-18/1 про надання правової допомоги.

Апелянт ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційного суду заперечив доводи апеляційної скарги, посилаючись на їх необгрунтованість.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просив здійснювати розгляд справи у його відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, договір про надання правової допомоги між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено з дотриманням загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що визначені в ст.203 ЦК України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся в суд позовом про визнання недійсним договору №14/08-18/1 від 14.08.2018 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про надання правової допомоги, посилаючись на те, що на підставі вказаного договору ОСОБА_3 подав до суду скаргу на дії ВДВС та просив скасувати постанову Богородчанського ВДВС від 17.07.2018 року про передачу йому як стягувачу майна в рахунок погашення боргу.

Позивач посилався на те, що при укладенні оспорюваного ним договору порушені встановлені ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема право ОСОБА_2 на вільне волевиявлення було не додержано, не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладенням договору.

Встановлено, що 14 серпня 2018 року між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір № 14/08-18/1 про надання правової допомоги, відповідно до якого ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, а останній зобов`язується виплатити виконавцю винагороду за надання правової допомоги (а.с.5-6).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Повноваження адвоката як представника мають вважатися підтвердженими, якщо адвокат надав хоча б один з документів, передбачених частиною четвертою статті 62 ЦПК.

Відповідно до положень ч.1 ст. 2, ч.1 ст. 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.1,ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Таким чином, оспорювати у судовому порядку правочин може особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину.

Разом з тим, позивач у позові про визнання договору, у якому він не є стороною, повинен вказати яке його право чи законний інтерес порушені при укладенні такого договору між іншими сторонами та подати суду докази з цього приводу.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем не подано суду будь-яких доказів порушення його прав.

Посилання ОСОБА_1 на те, що на підставі оспорюваного ним договору, ОСОБА_3 подав до суду скаргу на дії ВДВС та просив скасувати постанову Богородчанського ВДВС від 17.07.2018 року про передачу йому як стягувачу майна в рахунок погашення боргу не дають підстав для висновку про порушення його прав чи законних інтересів.

Повноваження представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 як щодо звернення із скаргою до суду так і представлення його інтересів у судовому засіданні підлягають перевірці судом, у провадженні якого перебуває така справа.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що при укладенні відповідачами договору про надання правової допомоги порушені встановлені ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідач ОСОБА_2 у своїх письмових запереченнях підтвердив, що при підписанні оспорюваного договору його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. Договір ним укладено з метою захисту ОСОБА_3 його інтересів у суді у справі № 338/1440/14-ц, які гарантовані йому чинним законодавством.

Та обставина, що ОСОБА_2 перебував за межами України станом на час укладення договору не дає підстав для визнання його недійсним, оскільки сторони дійшли згоди щодо умов укладеного договору, договір складений у письмовій формі та підписаний сторонами.

Доводи апелянта про те, що право ОСОБА_2 на вільне волевиявлення при укладенні договору про надання правової допомоги було не додержано, не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладенням договору є необгрунтованими та не підтверджені будь-якими доказами, натомість такі спростовуються поясненнями самого ОСОБА_2 щодо обставин укладення даного договору для представлення його інтересів ОСОБА_3 у іншій справі.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо необхідності витребування у відповідачів доказів «надсилання» ОСОБА_3 на електронну адресу ОСОБА_2 проекту договору про надання правової допомоги та докази надіслання договору ОСОБА_2 в Україну кур`єром та витребування оригіналу оспорюваного договору не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Приписами ч.1 с. 76 та ч.1,2 ст. 77 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відзивах на апеляційну скаргу вказали на відсутність у них доказів підтвердження надіслання як проекту договору про надання правої допомоги на електронну пошту так і самого договору кур`єром, оскільки такі ними не збережено, а оригінал договору наявний у відповідача ОСОБА_3 та був досліджений судом першої інстанції.

Крім того, чинним законодавством не встановлено конкретної процедури для підписання договору про надання правової допомоги, сторони вільні у виборі місця підписання договору та його умов.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обгрунтованості висновків суду не спростовують, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України підстав для скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного від 01 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2019 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Р.Й. Матківський

Л.В. Ясеновенко