Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

місто Київ

справа № 569/2609/15-ц

провадження № 61-31619св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2017 року у складі судді Красовського О. О. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Шимків С. С., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

(далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 215 659, 44 дол. США та 898 121, 24 грн, що в загальній сумі у гривневому еквіваленті згідно з офіційним курсом НБУ на 30 січня 2015 року становило 4 382 706, 99 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались фактами порушення прав кредитора внаслідок прострочення позичальником сплати кредитних коштів та процентів за користування ними.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2017 року позов задоволено. Судом стягнуто із ОСОБА_1 на користь банку 4 382 706, 99 грн заборгованості за кредитним договором від 18 березня 2008 року № 113Д (станом на 30 січня 2015 року) та 3 654, 00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, оскільки відповідач порушив майнові права ПАТ «Укрсоцбанк» на повернення одержаних за кредитним договором коштів та процентів за користування ними. В судовому засіданні не встановлено підстав для відмови в позові у частині стягнення пені у зв`язку із пропуском строків позовної давності. Згідно з розрахунком пеня обрахована за останні 366 днів до звернення до суду. Таким чином, банк не пропустив строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення пені.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 01 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягали застосуванню норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав банк, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши суму заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів, які підтверджували би одержання відповідачем кредитних коштів, то вони є необґрунтованими і суперечать матеріалам справи.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що банк не надав доказів того, що ним надано кредитні кошти ОСОБА_1 у спосіб, передбачений договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 113Д з наступними змінами. На переконання заявника, банк пропустив позовну давність щодо позовних вимог про стягнення пені, оскільки такий строк почав перебіг через тридцять днів після отримання відповідачем 12 листопада 2013 року листа

№ 02-06/1015 з вимогою повернути кредит у повному обсязі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 113Д.

Відповідно до умов договору позичальник отримав від банку в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту заборгованості в розмірі 143 000, 00 дол. США зі сплатою 13, 00 відсотків річних та комісій у розмірі і порядку, визначених додатком № 2 до договору кредиту, з кінцевим терміном погашення заборгованості до 17 березня 2018 року.

У подальшому, до кредитного договору неодноразово вносилися зміни, в тому числі 23 червня 2008 року укладено додаткову угоду № 1 (додаток 2), 14 січня 2009 року укладено додаткову угоду № 3 (додаток 3), 10 грудня 2009 року укладено додаткову угоду № 4 (додаток 4), 21 квітня 2009 року укладено договір про внесення змін і доповнень (додаток 5).

Через запровадження у банку нового програмного обслуговування із застосуванням ІБС «FlexCube» 10 жовтня 2012 року кредитний договір укладено в новій редакції, про що між сторонами укладено договір щодо внесення змін № 5 (додаток 6). Договором про внесення змін від 10 жовтня 2012 року № 6 (додаток 7) графік погашення заборгованості за кредитом викладено у новій редакції, змінено відсоткову ставку за користування кредитними коштами, розмір якої встановлено на рівні 1 % річних протягом шестимісячного періоду із дати підписання договору про внесення змін.

Вважаючи, що станом на 30 січня 2015 року утворилася кредитна заборгованість, яка складається із 131 958, 59 дол. США (в еквіваленті - 2 132 162, 75 грн), 83 700, 85 дол. США (в еквіваленті - 1 352 423, 01 грн) заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за процентами, 468 720, 44 грн пені за несвоєчасне погашення кредиту і 429 400, 79 грн пені за несвоєчасне погашення відсотків, а разом 215 659, 44 дол. США (в еквіваленті на 30 січня 2015 року складає 4 382 706, 99 грн), чим порушено права ПАТ «Укрсоцбанк», позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про її стягнення.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У частині другій статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України не тотожні.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов`язання.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і звернення до суду.

Судами встановлено, що відповідно до підпункту 3.2.3.1 договору кредиту в разі затримання відповідачем сплати кредиту (частини кредиту) та/або процентів щонайменше на 30 календарних днів, позивач має право вимагати від відповідача дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій. Крім того, відповідно до підпункту 3.3.14 договору кредиту відповідач зобов`язаний протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення позивача достроково повернути в повному обсязі кредит із нарахованими процентами, комісії, а також можливі штрафні санкції.

Невиконання відповідачем умов договору кредиту призвело до того, що 07 листопада 2013 року позивач надіслав йому лист № 02-06/1015 з вимогою повернути в повному обсязі кредит, проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення від 12 листопада 2013 року № 33 4 ОСОБА_1 отримав лист-вимогу 12 листопада 2013 року, проте взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та відсотків за договором кредиту не виконав.

Такими діями (шляхом пред`явлення вимоги) кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором зазначена у такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду щодо нарахування пені, необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Таким чином, закінчення строку кредитування не є підставою для нарахування штрафних санкцій за невиконання основного зобов`язання.

З урахуванням наведеного у справі, що переглядається, Верховний Суд зробив висновок про відсутність у банку правових підстав нараховувати передбачені договором проценти та пеню на них до повного погашення заборгованості за кредитом з огляду на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» пред`явив до відповідача згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України вимогу про дострокове повернення усієї суми кредиту.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначене уваги не звернули, безпідставно стягнули з відповідача на користь позивача заборгованість за відсотками та пенею, що нараховані після зміни в односторонньому порядку банком строку виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.

Установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції суду касаційної інстанції, тому рішення суду апеляційної інстанції в частині, що стосується стягнення суми процентів за користування кредитом та нарахованої пені підлягає скасуванню, оскільки суд не виконав свої обов`язки, що стало причиною передчасного та необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 суми процентів за користування кредитом та пені.

Разом з цим, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 131 958, 59 дол. США, що за курсом НБУ на 30 січня 2015 року становило 2 132 162, 75 грн, є законними та обґрунтованими, доводами касаційної скарги не спростовується.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

За приписами пунктів 1, 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З урахуванням викладеного, а також доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд вважає за необхідне задовольнити її частково, скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пенею за несвоєчасне погашення кредиту та пенею за несвоєчасне погашення відсотків, справу в цій частині вимог направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 01 серпня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пенею за несвоєчасне погашення кредиту та пенею за несвоєчасне погашення відсотківскасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик