Житомирський апеляційний суд
Справа №286/2710/18 Головуючий у 1-й інст. Невмержицький С. С.
Категорія 52 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.
з участю секретаря
судового засідання Добровольської Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 286/2710/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Овруцької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 25 лютого 2019 року, яке ухвалене суддею Невмержицьким С.С. в м. Овручі
в с т а н о в и в:
У липні 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом в якому просила позбавити відповідачів батьківських прав відносно неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з відповідачів аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття.

На обґрунтування підстав позову зазначила, що вона є рідною тіткою неповнолітніх: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , а батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

З 28 серпня 2015 року неповнолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають разом з нею і вона опікується ними. Батьки неповнолітніх племінників не займаються вихованням дітей, не цікавляться їх життям та здоров`ям, з дітьми не спілкуються, не проявляють до них батьківської турботи, матеріальної допомоги на їх утримання не надають, не піклуються про їх фізичний і духовний розвиток, не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу, свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками. У зв`язку з наведеним просила позбавити відповідачів батьківських прав відносно неповнолітніх синів та стягнути аліменти.

Заочним рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 25 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Вирішено позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.07.2018 року і до 12.03.2021 року, тобто до досягнення ОСОБА_5 повноліття, а починаючи з 12.03.2021 року в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку на утримання ОСОБА_6 до 20.11.2031 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 27.07.2018 і до 12.03.2021 року, тобто до його повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.07.2018 року і до 20.11.2031 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Частково не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідач майже чотири роки не проявляє будь-якої батьківської турботи, не виконує свій обов`язок щодо піклування про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належних умов для виховання дитини. Також, відповідач з вказаного часу жодного разу не приїздив до сина та не спілкувався з ним, навіть по телефону або в інший спосіб. ОСОБА_3 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Всі проблемні питання пов`язані зі здоров`ям, лікуванням, вихованням та навчанням малолітнього сина ОСОБА_8 вирішуються виключно апелянтом. Вважає, що періодична участь відповідача в зоні АТО та отримання травм під час бойових дій не є тими об`єктивними причинами через які останній не може повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, з невідомих суду причин. Від представника органу опіки та піклування Овруцької районної державної адміністрації надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є батьками малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Зі змісту довідки № 972, яка видана військовою частиною НОМЕР_2 від 07.08.2017 року слідує, що сержант ОСОБА_3 дійсно в період з 11.08.2014р. по 31.10.2014р., з 14.05.2015р. по 06.03.2016р., з 25.06.2016р. по 08.07.2017 р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.49).

Згідно витягу з наказу № 335 від 11.12.2018 р. командира військові частини НОМЕР_2 , прапорщик ОСОБА_3 , вважається таким, що вибув з 11.12.2018р. та залучений до операції Об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей, забезпечує її проведення, з метою виконання (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупованні « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (а.с.95).

29 серпня 2014 року відповідач ОСОБА_3 під час виконання бойового завдання в районі неселенового пункту Новокатеринівка Донецької області отримав вогнепальні осколочні поранення та проходив у зв`язку з цим лікування, що підтверджується довідками в/ч ппВ2830 від 10.11.14 р., в/ч НОМЕР_3 від 02.03.2015 р., від 28.10.14 р., від 23.09.2014 р., виписного епікрізу хірургічного відділення в/ч НОМЕР_4 (а.с.47,48,50-52).

Як було встановлено під час розгляду справи, малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з серпня 2015 року проживає в сім`ї тітки ОСОБА_1 та знаходяться на її утримуванні.

Зі змісту відповіді Черкаської селищної ради № 765 від 31.10.2018 р. слідує, що сім`я ОСОБА_9 зареєстрована в офіцерському гуртожитку по АДРЕСА_1 (а.с.54).

З листа Новомосковської РДА Дніпропетровської області № 508 від 31.10.2018 р., який був адресований начальнику служби у справах дітей Овруцької РДА, вбачається, що ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації по АДРЕСА_1 з 2014 року не проживає, тому з`ясування факту виконання чи не виконання нею батьківських обов`язків не є можливим. Разом з тим за казаною адресою періодично з`являється батько малолітнього ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_3 , який з 2014 року перебуває в зоні АТО. 04.12.2018 року з ОСОБА_3 спеціалістами служби у справах дітей Новомосковської РДА проведено бесіду та встановлено, що він готовий повернути сина в свою родину після завершення воєнних дій. Позов в частині позбавлення його батьківських прав не визнає, про що свідчать його особисті пояснення надані начальнику служби у справах дітей Новомосковської РДА Дніпропетровської області (а.с.73-74).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 відносно його малолітнього сина ОСОБА_8 , є обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків. Судом встановлено факт перебування відповідача з 2014 року в зоні АТО, отримання в серпні 2014 року вогнепальних осколочних поранень під час виконання бойового завдання, тривалий час лікування, та перебування на час розгляду справи в зоні проведення операцій Об`єднаних сил. Ці обставини свідчать про існування об`єктивних перешкод для реалізації відповідачем його батьківських обов`язків, що спричинило неналежне піклування про дитину з підстав, що не залежать від відповідача.

Крім того, з метою захисту якнайкращих інтересів дитини суд визнає за доцільне збереження її зв`язків із батьком, який має намір після завершення воєнних дій повернути сина до своєї родини, що забезпечить її розвиток у безпечному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним, оскільки зворотного судами не встановлено.

Отже, суд першої інстанції, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Перевіривши справу в повному об`ємі, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду та безпідставність приведених в апеляційній скарзі доводів.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду у даній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 25 лютого 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 травня 2019 року.

Головуючий: Судді: