П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 221/7327/18

Номер провадження 22-ц/804/1049/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Баркова В.М., Попової С.А.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава України в особі Головного управління державної казначейської служби у Донецькій області

третя особа - Волноваське об`єднане управління пенсійного фонду України

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 27 грудня 2018 року, у складі судді Писанець Н.В., дата складення повного судового рішення 04 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Головного управління державної казначейської служби у Донецькій області, третя особа - Волноваське об`єднане управління пенсійного фонду України, про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28 вересня 2016 року йому, як судді у відставці, розпорядженням Управління Пенсійного фонду України м.Вугледар Донецької області №152462 від 05 жовтня 2016 року призначене щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 23693 грн. Розпорядженням № 152462 від 18 квітня 2017 року на підставі рішення суду грощове утримання збільшено до 27360 грн. Відповідно до положення абзацу першого підпункту 169.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України місцевий орган Пенсійного фонду України, як податковий агент, щомісячно утримував з його щомісячного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб. За період з 28 вересня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно розмір утриманого податку становить 46513,54 грн. та військовий збір 3876,15 грн., що підтверджується даними довідки про відрахування Управління Пенсійного фонду України м.Вугледар Донецької області. Однак, положення абзацу першого підпункту 169.2.19 пункту 164.2 ст.164 Податкового кодексу України Конституційний Суд України визнав неконституційними. Вважає, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного, у зазначеній частині закону, щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання йому було заподіяно майнову шкоду у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб в сумі 46 513,54 грн. У зв`язку з чим просить стягнути зазначену суму з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 27 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України у розмірі 46 513,54 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно оцінив фактичні обставини справи, адже після визнання Конституційним Судом України неконституційними положень Податкового Кодексу України, на підставі яких з позивача стягувались податки та військовий збір, Пенсійний фонд припинив таке відрахування, а до цього моменту закон був чинний і тому не можна розцінювати проведені на його підставі відрахування як збитки. Окрім того зауважує, що положення статті 1175 ЦК України не підлягають до застосування в даній справі, так як вони стосуються незаконних нормативних актів, а в справі що розглядається положення закону визнані неконституційними і будь-яким законом України не врегульовано порядок відшкодування шкоди в такому випадку. Вказує на те, що Головним управлінням Державної казначейської служби України не здійснювалось будь-яких дій щодо порушення прав позивача, отже висновок суду першої інстанції в цій частині є безпідставним та необґрунтованим. Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» не передбачено бюджетних призначень на відшкодування вищенаведеного виду шкоди.

У відзиві ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Посилання у скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними.

Позивач та представник Волноваське об`єднане управління пенсійного фонду України в судове засідання апеляційного суду не з`явилися; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належними чином; просили вирішити спір у їх відсутність (а.с.107,114).

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Головного управління державної казначейської служби у Донецькій області Рабєєва Ю.Л., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасування з закриттям провадження у справі з таких підстав.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що в 2016 році позивач ОСОБА_1 обіймав посаду Голови Вугледарського міського суду Донецької області.

Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Наказом Вугледарського міського суду Донецької області від 27 веренся 2016 року ОСОБА_1 визнано таким, що вибув зі штату суду, у звзяку з відставко., з 27 вересня 2016 року.

Розпорядженням Управління Пенсійного фонду України у м.Вугледар Донецької області № 152462 від 05 жовтня 2016 року ОСОБА_1 , як судді у відставці, призначено щомісячне довічне грошове утримання з 28 вересня 2016 року.

Управління Пенсійного фонду України у м.Вугледар Донецької області з щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 проводило утримання податку з доходів фізичних осіб та військовий збір.

За період з 28 вересня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно розмір утриманого податку становив 46 513,54 грн. та військовий збір в сумі 3 876,15 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок прийняття Закону України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України доповнено новим підпунктом 164.2.19, унаслідок чого відбулося фактичне звуження змісту і обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства, чинного на момент виникнення відповідних прав. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. З урахуванням вказаного неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України, є підставою для застосування до спірних правовідносин положень статті 1175 ЦК України і відшкодування позивачу шкоди - стягнення податкового податку та війського збору, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Рішення суду, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , не відповідає вимогам процесуального закону.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 07 липня 2016 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову до суду) як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України у редакції, що діяла станом на час звернення до суду та вирішення спору закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом був Закон України «Про судоустрій і статус суддів», який визначав статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Професійні судді є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, регулювалося спеціальними нормами Закону.

Законом України від 27 березня 2014 року № 1666-УІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України» були внесені зміни до Податкового кодексу України, в частні оподаткування, та визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: 164.2.19. інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу. Суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати" (підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст.164 ).

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 у справі за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу I Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

Встановлено, що предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці ОСОБА_1 про стягнення з держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби в Донецькій області, третя особа - Волноваське об`єднане управління пенсійного фонду України в Донецькій області, майнової шкоди в сумі 46 513,54 грн, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, чим позивачу завдало майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб та війського збору.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник між ОСОБА_1 , Державою та Управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Указане залишилося поза увагою суду першої інстанції, який, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства, чим порушили норми процесуального права.

У частинах першій та другій статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу відповідача, скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження у справі, оскільки доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позивачу ОСОБА_1 слід пояснити, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою апеляційний суд враховує постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року справа № № 686/23445/17 провадження № 14-162цс19, Верховного Суду від 05 вересня 2019 року справа № 686/6775/18 провадження № 61-42631сво18.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, чинній на час пред`явлення позову, судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У частині першій статті 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми на користь ОСОБА_1 вважає необхідним вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Встановлено, що при подачі апеляційної скарги Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області оплатило судовий збір в розмірі 1057,20 грн.(а.с.88), тому повесені відповідачем витрати в зазначеному розмірі підлягають відшкодування позивачем у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги та скасуванням рішення суду.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 255-256 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 27 грудня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління державної казначейської служби у Донецькій області, третя особа - Волноваське об`єднане управління Пенсійного фонду України, про відшкодування шкоди закрити.

Повідомити ОСОБА_1 про те, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в дохід Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (37967785) у відшкодування судового збору 1057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складення повного судового рішення 03 жовтня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

В.М.Барков

С.А.Попова