Дата документу 02.10.2019 Справа № 334/6184/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/6184/16Головуючий у 1-й інстанції Гнатик О.М. Повний текст рішення складено 28.05.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/2596/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача)Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Онищенко Е.А.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального відділу освіти, молоді та спорту Дніпровського району управління освіти і науки департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької міської ради, третя особа: директор Запорізької загальноосвітньої школи 1-3 ступенів № 30 Запорізької міської ради Запорізької області Чумаченко Олена Василівна про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-4), який в подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 101-104, 126-130) та в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ № 57-к від 15.08.2016 року територіального відділу освіти Дніпровського району м. Запоріжжя, поновити її на роботі вчителем правознавства Запорізької загальноосвітньої школи 1-3 ступенів № 30 Запорізької міської ради Запорізької області (надалі - ЗЗОШ № 30), стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 23.08.2016 року по теперішній час та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з 01.09.1999 року працювала заступником директора з виховної роботи навчально-виховного школи-комплексу ЗЗОШ №30. З 01.09.2012 року займає посаду вчителя правознавства ЗЗОШ № 30 у зв`язку зі скороченням посади заступника директора з виховної роботи.

12.05.2016 року її було попереджено про майбутнє звільнення з роботи за скороченням штату працівників. В той же час їй не було запропоновано іншу вакантну посаду в учбовому закладі.

22.08.2016 року у відповідності до наказу територіального відділу освіти від 15.08.2016 року № 57-к п.4 та ЗЗОШ № 30 від 22.08.2016 року № 10-к її було звільнено з займаної посади за п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Окрім роботи вчителя правознавства, вона працювала за сумісництвом соціальним педагогом ЗЗОШ № 30 на підставі наказу директора ЗЗОШ № 30 від 01.09.2015 року № 38-зп. Відповідно до вказаного наказу їй встановлена доплата з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року за сумісництво соціального педагога у розмірі 0,5 ставки за рахунок вакансії відповідно до штатного розпису.

Втім, вона не була звільнена з посади соціального педагога відповідно до наказу № 38-зп від 01.09.2015 року. Це свідчить про те, що фактично вона являлась соціальним педагогом до 31.08.2016 року. Заяву про звільнення за власним бажанням з посади соціального педагога вона не писала. Також вона не звільнена з цієї посади за ініціативою відповідача. Підстав для звільнення її з вказаної посади до закінчення терміну вказаному в наказі № 38-зп від 01.09.2015 року, а саме до 31.08.2016 року не було.

Скорочення чисельності штатів, а саме посади соціального педагога не було, про що свідчить прийняття на цю посаду іншого працівника з 01.09.2016 року.

Позивач вважає своє звільнення з посади незаконним, оскільки фактичного скорочення штатів не відбулось. На посаду вчителя правознавства призначено вчителя історії ОСОБА_2 , а на місце соціального педагога прийнято іншу особу - ОСОБА_3 .

При вирішенні питання про звільнення відповідачем були порушені вимоги ст. 43 КЗпП України в частині узгодження звільнення працівника за скороченням штату з профспілковим комітетом закладу. Вона не була повідомлена про засідання профспілкового комітету. Розгляд подання на її скорочення відбувся без її участі. Письмової згоди на розгляд питання про її скорочення вона не надавала.

Вважала, що з боку відповідача порушено процедуру її звільнення.

Незаконними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10000,00 грн.

Звільнення з посади за скороченням штату принизило її честь та гідність як працівника. Вона протягом багатьох років вирішували всі проблемні питання пов`язані з правопорушеннями дітей та соціально неблагополучних сімей прилеглої до школи мікрорайону. Протягом всіх років роботи вона мала високий авторитет серед батьків та учнів мікрорайону, а звільнена за скороченням штату, вимушена неодноразово пояснювати великій кількості людей, в тому числі і батькам учнів, чому вона не працює.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи було визначено суддю суду першої інстанції Ісакова Д.О. (т.с. 1 а.с. 20).

Ухвалою суду першої інстанції від 21.09.2016 року (суддя Ісаков Д.О. т.с. 1 а.с. 21) провадження у цій справі відкрито.

В автоматизованому порядку у цій справі 05.11.2018 року суддею Гнатюк О.М. замінено суддю Ісакова Д.О. у зв`язку із закінченням терміну повноважень останнього (т.с 1 а.с. 147-148).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2019 року (суддя Гнатюк О.М. т.с. 1 а.с. 179-181) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційні скарзі (т.с. 1 а.с. 189-193) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача у цій справі задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 1 а.с.198).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 08 липня 2019 року (т.с. 1 а.с.199).

В автоматизованому порядку суддею Онищенком Е.А. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 1 а.с. 200-201).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 2013) дану справу призначено до апеляційного розгляду з урахуванням навантаженості колегії суддів та судді-доповідача (в запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом працює фактично 18 суддів, з них 11 суддів - у судовій палаті з розгляду цивільних справ), а також відпустки судді-доповідача у період з 30.07.2019 року по 30.08.2019 року включно (т.с. 1 а.с. 235).

Відповідач (т.с. 1 а.с. 210-220) та третя особа (т.с. 1 а.с. 225-233) подали апеляційному суду відзиви на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 1 а.с. 210-220).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 04 вересня 2019 року, не відбувся та був відкладений (т.с. 1 а.с. 241) в порядку задоволення заяви позивача ОСОБА_1 про його відкладення (т.с. 1 а.с. 240).

Позивач подала апеляційному суду заперечення на відзив (т.с. 2 а.с. 1-3).

Заслухавши у судовому засіданні 02 жовтня 2019 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, у тому числі позивача ОСОБА_1 , її представника - адвоката Степанової Н.Г. (т.с. 2 а.с. 6), трьох представників відповідача - Борякова Т.В. (т.с. 2 а.с.7), Каплан С.В. (т.с. 2 а.с. 8), Євдокімова В.Г. (т.с. 2 а.с. 9), третю особу - Чумаченко О.В. , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 12, 13, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 40 п.1, 43, 232, 233, 235, 252 КЗпП України та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача у цій справі, відсутності підстав для задоволення останніх.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи по суті правильного виходив із такого.

З 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно із п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 40 п.1 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом в разі зміни в організації виробництва, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства, перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Крім того, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з цих підстав може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.09.1999 року працювала заступником директора з виховної роботи ЗЗОШ №30. З 01.09.2012 року займає посаду вчителя правознавства ЗЗОШ № 30 у зв`язку зі скороченням посади заступника директора з виховної роботи, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці останньої (т.с. 1 а.с.10-11).

Відповідно до Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.1993 року № 102 (із змінами та доповненнями), колективного договору, затвердженого зборами трудового колективу від 29.01.2013 року, протоколу № 13 (протокол № 1 від 18.01.2016 року «Про продовження терміну дії колдоговору» наказом директора ЗЗОШ № 30 від 01.04.2016 року № 62 (т.с. 1 а.с. 29) створено тарифікаційну комісію, якій доручено провести попередній розподіл педагогічного навантаження на 2016-2017 навчальний рік та погодити результати попереднього розподілу педагогічного навантаження з профспілковим комітетом навчального закладу та довести до відома педагогічного колективу до 10.05.2016 року.

Згідно із абз. 1 п. 5 «Типових штатних нормативів закладів загальної середньої освіти», затверджених 06.12.2010 року наказом Міністерства освіти і науки України № 1205, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22.12.2010 за № 1308/18603), останні не встановлюють норми щодо визначення кількості вчителів. Кількість ставок вчителів визначається, виходячи з кількості годин викладання предметів за навчальними планами, розробленими на основі Типових, з урахуванням інваріантної та варіативної складових, поділу класів на групи при вивченні окремих предметів, кількості годин, передбачених для індивідуального та групового навчання учнів, інших вимог законодавства щодо організації освітнього процесу, з урахуванням норми на ставку 18 навчальних годин на тиждень.

Згідно із розподілом педагогічного навантаження працівників на 2015-2016 навчальний рік навантаження ОСОБА_1 становило 2 год. (при нормі 18 год.) та 3,5 год. за індивідуальною формою навчання.

Станом на травень 2016 року навчальне навантаження змінилось - 2 год. у класах та 2,75 год. навчання вдома.

На час проведення попередньої тарифікації прогнозована кількість учнів за індивідуальною формою навчання на 2016-2017 навчальний рік скоротилась на 38%, з 8 учнів стало 3 учні.

Таким чином, за попередньою тарифікацією на 2016-2017 навчальний рік (т.с. 1 а.с. 36-38) у ОСОБА_1 педагогічне навантаження становило не більше 2 год. + 3 учні навчання вдома.

Згідно із штатним розкладом ЗЗОШ № 30 має 0,5 ставки практичного психолога та 0,5 ставки соціального педагога. На пропозицію директора працювати соціальним педагогом або практичним психологом позивачка відмовилась, посилаючись на низьку заробітну плату (т.с. 1 а.с. 60).

Наказом № 120 від 20.05.2015 року (т.с. 1 а.с. 61) позивача було попереджено про зміни умов праці на 2015-2016 навчальний рік. Тижневе навантаження ОСОБА_1 теж змінилось і становило - 2 год. занять в класі та 2,75 год. індивідуальних занять з учнями (т.с. 1 а.с.61).

Заявою від 03.06.2015 року позивач надала свою згоду працювати у змінених умовах праці з тижневим навантаженням 2 год. (т.с. 1 а.с. 62, 120).

Окрім роботи вчителя правознавства, ОСОБА_1 працювала також за доплату за суміщенням соціальним педагогом ЗЗОШ № 30 на підставі наказу директора ЗЗОШ № 30 від 01.09.2015 року № 38-зп (т.с. 1 а.с. 30).

Відповідно до вказаного наказу позивачу встановлена доплата з 01.09.2015 року по 31.08.2016 року за суміщення соціального педагога у розмірі 0,5 ставки за рахунок вакансії відповідно до штатного розпису (т.с. 1 а.с.12 зворот).

Наказом від 01.04.2016 року № 03-к ОСОБА_9 прийнято на роботу з 04.04.2016 року практичним психологом, яка за попередньою тарифікацією погодилась працювати додатково у 2016-2017 навчальному році і соціальним педагогом на 0,5 ставки (наказ № 91 від 11.05.2016 року).

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_9 з 01.09.2016 року на посаду практичного психолога був прийнятий ОСОБА_3 , який за суміщенням виконував обов`язки соціального педагога (наказ т.с. 1 а.с. 146).

Після звільнення ОСОБА_3 на посаду практичного психолога та за суміщенням соціального педагога знову була прийнята ОСОБА_9 (наказ № 01-зп від 03.01.2017 року т.с. 1 а.с. 59).

Враховуючи економічну (відрахування з фонду заробітної плати ЄСВ 22% до пенсійного фонду) та педагогічну недоцільність утримувати у школі вчителя на 2 год. тижневого навантаження, так як у школі працює 2 вчителя правознавства, один з яких має фахову освіту і більш високий рівень кваліфікації, тарифікованою комісією було прийнято рішення передати 2 год. правознавства за попередньою тарифікацією на 2016-2017 навчальний рік вчителю ОСОБА_2 , спеціалісту вищої категорії, вчителю-методисту.

12.05.2016 року ОСОБА_1 була попереджена про майбутнє звільнення з роботи за скороченням штату працівників. Позивачу також повідомили, що в учбовому закладі посади за її фахом відсутні, тому їй не може бути запропоновано будь-яку іншу вакантну посаду (т.с.1 а.с.12, 51 зворот, 52).

14.06.2016 року позивач подала заяву до територіального відділу освіти з проханням звільнити її за скороченням штату працівників і перенести дату фактичного звільнення на останній день тарифної відпустки 22.08.2016 року (т.с. 1 а.с.33, 56).

Позивачем не було надано суду першої інстанції у цій справі доказів того, що заява від 14.06.2016 року (т.с. 1 а.с. 33) написана нею під тиском директора ЗЗОШ №30 Чумаченко О.В.

22.08.2016 року у відповідності до наказу Територіального відділу освіти від 15.08.2016 року № 57-к п.4 (т.с. 1 а.с. 13 зворот, 57) та ЗЗОШ № 30 від 22.08.2016 року № 10-к (т.с. 1 а.с. 13, 58) позивача було звільнено з займаної посади за п.1 ст.40 ЗпП України у зв`язку із скороченням.

У зв`язку зі скороченням вчителя правознавства ОСОБА_1 наказом №32-зп від 22.08.2016 року (т.с. 1 а.с. 34) знято доплату з ОСОБА_1 , вчителя правознавства, за сумісництво соціального педагога з 22.08.2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Враховуючи вище викладене дана норма закону дозволяє працівникам, крім основного трудового договору, укладати трудові договори про роботу за сумісництвом.

Згідно із ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника.

Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Питання роботи за сумісництвом регулюється Положенням про умови роботи сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій.

12.05.2016 року адміністрація школи ЗЗОШ № 30 звернулась до профспілкового комітету працівників ЗЗОШ - I-III ступенів № 30 з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 за п.1 ст. 40 КЗпП України (т.с. 1 а.с. 31, 54).

19.05.2016 року профспілковий комітет дав згоду на звільнення ОСОБА_1 (т.с. 1 а.с. 32,53).

В протоколі засідання профспілкового комітету ЗЗОШ № 30 від 19.05.2016 року №18 (т.с. 1 а.с. 141-142) ОСОБА_1 зазначена, як запрошена особа. Втім, засідання профкому проводилось без позивача.

На заяву ОСОБА_1 від 27.03.2019 року, листом від 28.03.2019 року голова обласної організації профспілки Гринь Н.І. позивачу повідомила про те, що у протоколі засідання присутність ОСОБА_1 не зазначена, вона вказана як запрошена. Голова ППО констатувала, що ОСОБА_1 на засіданні не була присутньою і питання вирішувалось без її участі.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси.

Ст. 43 ч.3 КЗпП України передбачено, що подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

У відповідності до ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілкова організація дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, самостійно, на власний розсуд і не зобов`язана надавати згоди на розірвання трудового договору навіть при обґрунтованому поданні про звільнення.

Єдиною законодавчо встановленою вимогою до рішення профкому є наявність його обґрунтування про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником за ініціативи роботодавця. Виходячи із наведених норм та враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового органу породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення цього права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Як зазначено у п.15 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

Адміністрація ЗЗОШ № 30 під час розгляду даної справи в суді повторно звернулась до профспілкового комітету з поданням від 01.10.2018 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за скороченням чисельності працівників (т.с. 1 а.с. 145).

08.10.2018 року профком розглянув зазначене подання у присутності ОСОБА_1 та дав згоду на її звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпК України (а.с.140-142).

При вищевикладених правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи, суд першої інстанції правильно встановив, що звільнення позивача було проведено з дотриманням процедури та вимог законодавства, а тому вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі у цій справі не підлягають задоволенню.

Також суд першої інстанції правильно вважав, що оскільки, звільнення позивача визнане судом законним, то не підлягають також задоволенню у цій справі й вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику відбувається у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагаються від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». До загальних підстав, які підлягають обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, відноситься: наявність моральної шкоди; протиправної поведінки особи, що спричиняє шкоду; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою особи; вина. Також для компенсації моральної шкоди працівникові треба довести факт спричинення йому моральної шкоди (що в результаті звільнення ним були втрачені нормальні життєві зв`язки, знадобилося додаткові зусилля для організації життя, йому спричиненні моральні страждання), а також обґрунтувати заявлений в позові розмір компенсації.

Однак, суд першої інстанції, з підстав викладених вище дійшов правильного висновку щодо відсутності порушення роботодавцем його трудових прав, тобто відсутній головний чинник моральної шкоди протиправна поведінка особи. Наявність моральної шкоди ставиться під сумнів також й через відсутність доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я позивача, які свідчать про тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав у цій справі, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у цій справі також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, викладену в її позовній заяві у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Роботодавець має право самостійно визначати організаційну структуру, а також встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Отже, за певних обставин роботодавець може (а інколи змушений) змінювати чисельність або штат працівників скороченням.

Встановлено, що у ЗЗОШ № 30 у 2016 році фактично мало місце саме скорочення чисельності працівників, оскільки зменшилось педагогічне навантаження та відбулись зміни законодавства щодо сплати єдиного соціального внеску, у зв`язку із чим утримувати вчителя з педагогічним навантаженням 2 год. (при нормі 18 год.) стало економічно та організаційно недоцільним.

Проте, позивач взагалі у цій справі не оспорює наказ Запорізької загальноосвітньої школи 1-3 ступенів № 30 Запорізької міської ради Запорізької області (ЗЗОШ № 30) в особі її директора Чумаченко О.В. , яка фактично звільняла її з роботи 22.08.2016 року, наказ № 10-к (за скороченням чисельності штатів п.1 ст. 40 КЗпП України т.с. 1 а.с. 13, 58), а лише - наказ Територіального відділу освіти, молоді та спорту Дніпровського району управління освіти і науки департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької міської ради від 15.08.2016 року № 57-к п.4 (за скороченням чисельності працівників згідно з ст. 40 п.1 КЗпП України т.с. 1 а.с. 13 зворот, 57), який став підставою для винесення наказу школою.

Суміщення працівником іншої професії (посади) або обов`язків в установі можливо лише в межах дії трудового договору за основною роботою цього працівника у цій установі.

Описки в наказах ЗЗОШ № 30 чи у запису у трудовій книжці позивача (сумісництво замість суміщення за доплату, скорочення чисельності штату замість скорочення чисельності працівників) не можуть змінювати фактичних обставин дійсної роботи позивача ОСОБА_1 у ЗЗОШ № 30 та підстав звільнення останньої, а можуть бути виправлені (змінені) у подальшому за ініціативою видавника або за заявою ОСОБА_1 у позасудовому чи судовому порядку. У цій справі ОСОБА_1 таких вимог не заявляла.

Про сумісництво робиться запис у трудовій книжці особи, проте, записи про будь-яке сумісництво у трудовій книжці позивача за час роботи у ЗЗОШ № 30 відсутні.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

12.05.2016 року ОСОБА_1 була попереджена про майбутнє звільнення з роботи за скороченням штату працівників (т.с.1 а.с.12, 51 зворот, 52).

На виконання вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець повинен запропонувати працівнику роботу: 1) яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, а за відсутності такої - будь-яку іншу; 2) яка існує на підприємстві у період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Позивачу було повідомлено 12.05.2016 року, що в учбовому закладі ЗЗОШ № 30 вільні посади за її фахом відсутні, тому їй не запропоновано іншу вакантну посаду (т.с.1 а.с.12, 51 зворот, 52).

Здійснення роботи ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , які за фахом є практичними психологами, та у певний період часу працювали у ЗЗОШ № 30 за основною роботою практичними психологами (наказ по ОСОБА_9 т.с. 1 а.с. 59, наказ по ОСОБА_3 т.с. 1 а.с. 146) та додатково за суміщенням виконували роботу соціального педагога (наказ т.с. 1 а.с. 51) при вищевикладених обставинах не спростовує відсутність у ЗЗОШ № 30 у період з дня попередження позивача про звільнення (12.05.2016 року) і до дня розірвання трудового договору з позивачем (22.08.2016 року) не спростовує відсутності будь-яких інших вакантних посад у ЗЗОШ № 30, які могли бути запропоновані ОСОБА_1 взагалі.

Третя особа - директор ЗЗОШ № 30 Чумаченко О.В. у судовому засіданні в апеляційному суді наполягала на тому, що не було вільних посад (будь-яких вакансій) у школі у період з попередження і до звільнення позивача, які можна було запропонувати позивачеві взагалі за основною роботою, тому останні позивачеві і не пропонувались.

Оскільки, згідно її пояснень, які у тому числі були викладені в її відзиві на апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 1 а.с. 227), про скорочення посади соціального педагога та практичного психолога ніколи не йшлось. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України адміністрацією школи було вирішено ввести суміщення посад соціального психолога та практичного психолога (0,5 ст. +0,5 ст). Оскільки, позивач ОСОБА_1 відмовилась від посад як практичного психолога, так і соціального педагога через низьку оплату праці, школа почала пошуки практичного психолога, який би за суміщенням працював і соціальним педагогом. У квітні 2016 року на посаду практичного психолога була прийнята ОСОБА_9 , яка за попередньою тарифікацією за суміщенням повинна була працювати у 2016-2017 роках і соціальним педагогом на 0,5 ставки. У зв`язку із звільненням ОСОБА_9 з 01.09.2016 року на тих же умовах суміщення на посаду практичного психолога був прийнятий ОСОБА_3 , який за суміщенням виконував обов`язки соціального педагога. Після звільнення ОСОБА_3 на посаду практичного психолога за суміщенням соціального педагога знову була прийнята ОСОБА_9 .

Про майбутнє скорочення ОСОБА_1 попереджалась тричі: 11.05.2016 року наказом № 91 (т.с. 1 а.с. 35), в якому зазначено, що 2 год. Педагогічного навантаження з основ правознавства передається ОСОБА_2 , а 0,5 ставки практичного психолога + 0,5 ставки соціального педагога надається ОСОБА_9 , про що позивач ОСОБА_1 була ознайомлена під підпис (т.с. 1 а.с. 35 зворот). Вдруге про скорочення та неможливість запропонувати іншу роботу позивач ОСОБА_1 була попереджена 12.05.2016 року, про що свідчить її підпис (т.с. 1 а.с. 12).

14.06.2016 року позивач власноруч написала заяву про звільнення її за скороченням штату працівників і перенести дату фактичного звільнення на останній день тарифної відпустки 22.08.2016 року (т.с. 1 а.с. 56).

Наказом № 124 від 14.06.2016 року ОСОБА_1 була втретє попереджена про звільнення згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України - на підставі її заяви та у зв`язку із значним зменшенням годин педагогічного навантаження (т.с. 1 а.с. 39).

У період між звільненням ОСОБА_9 та прийняттям з 01.09.2016 року на роботу ОСОБА_3 посади практичного психолога та соціального педагога ОСОБА_1 не пропонувались з тих підстав, від кожної посади окремо ОСОБА_1 відмовилась, ці посади були суміщені, 14.06.2016 року позивач подала заяву про звільнення її за скороченням (т.с. 1 а.с. 33) і 15.08.2016 року був прийнятий наказ № 57-к про її звільнення (т.с. 1 а.с. 57).

При вирішенні питання про скорочення працівника ЗЗОШ № 30 - 1 вчителя правознавства з 2-х вчителів, перевага на залишення на роботі була замість позивача ОСОБА_1 (яка має освіту психолога (т.с. 1 а.с.8), має вищу категорію, як виняток, атестаційний лист (т.с. 1 а.с. 63), у неї низка продуктивність праці - педагогічне навантаження 2 години (при нормі 18 год.) та суміщення соціального педагога - 0,5 ст.) надана ОСОБА_2. (пояснювальна записка директора ЗЗОШ № 30 т.с. 1 а.с. 60, рішення тарифікаційної комісії), яка має фахову освіту і більш високий рівень кваліфікації, є спеціалістом вищої категорії, вчителем-методистом, має високу продуктивність роботи - педагогічне навантаження понад 18 год., викладає у школі історію, правознавство, людина і світ, історію рідного краю.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що згода профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 була отримана.

В разі відмови судом у цій справі у задоволенні первісних позовних вимог позивача (про визнання незаконним та скасування наказу відповідача № 57-к від 15.08.2016 року відносно ОСОБА_1 ), похідні від них позовні вимоги позивача у цій справі (про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди) також не підлягали задоволенню у цій справі.

Позивач у своєму уточненому позові (т.с. 1 а.с. 129) також зазначала, що при її звільненні не були витримані терміни розрахунку працівника у день звільнення, тільки після її звернення до ТВО такі виплати були проведені лише 28.09.2016 року.

При цьому, встановлено, що позивач у своєму позові у цій справі не просила стягнути середній заробіток саме за порушення строків виплати всіх сум при її звільненні, а лише - середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тому, такі вимоги позивача не могли бути і не були предметом розгляду судом першої інстанції у цій справі, та, відповідно, в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України не можуть бути предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом.

Однак, це не позбавляє ОСОБА_1 вирішувати це питання у подальшому окремо від цієї справи у позасудовому чи судовому порядку.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України у цій справі, стороною позивача апеляційному суду не надані.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України у цій справі, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача є докази, надані третьою особою - директором школи до її відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (т.с. 1 а.с.230-232), а саме: штатний розпис ЗЗОШ № 30 на 01.05.2016 року (т.с. 1 а.с. 232), та робочий план ЗЗОШ № 30 на 2018-2019 роки (т.с. 1 а.с. 230-231), які лише додатково підтверджують правильність висновків суду першої інстанції у цій справі про відсутність порушень при звільненні позивача,

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Описки в рішенні суду першої інстанції (сумісництво замість суміщення, скорочення штату замість скорочення чисельності працівників тощо) не можуть бути підставою для скасування правильного по суті у цій справі рішення суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційним судом апеляційної скарги позивача, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за ініціативою останнього або за заявою учасників цієї справи в порядку ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її апеляційної скарги у цій справі у повному обсязі, остання не має права на стягнення з відповідача у цій справі, будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 04.10.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Подліянова Г.С.Онищенко Е.А.