АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/397/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 308010000 Фролов О. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року

м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

Секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

особа, яка звернулася з апеляційною скаргою - ОСОБА_5;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 20 грудня 2018 року у складі судді Фролова О.Л., повний текст рішення виготовлено 27 грудня 2018 року,-

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про виселення з житлового будинку.

Зазначала, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1. В даному будинку з 1995 року, разом з нею проживає її чоловік ОСОБА_6, шлюб з яким незареєстрований, але його місце проживання зареєстроване в будинку позивача.

ОСОБА_5 зазначає, що відповідач створює їй перешкоди в користуванні будинком, додаткові труднощі та матеріальні витрати. ОСОБА_6 не бере участі в утриманні будинку та не сплачує комунальні послуги, що завдає позивачу матеріальних збитків.

Зніматися з реєстрації самостійно відповідач не бажає.

Крім того, відповідач ображає, б'є позивача та вживає алкогольні напої.

Таким чином, на даний час реєстрація відповідача в будинку створює перешкоди для неї в користуванні будинком.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_5 просила суд:

- виселити ОСОБА_6 з належного їй приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

- зобов'язати Тальнівський РС УДМС України в Черкаській області зняти ОСОБА_6 з реєстрації з належного ОСОБА_5 приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 20 грудня 2018 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Дане рішення суду вмотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту систематичного порушення правил співжиття, яке робить неможливим проживання позивача з відповідачем в одному будинку.

Також судом враховано, що відповідач тривалий час постійно проживає в будинку позивачки, зареєстрований за цим місцем проживання на законних підставах та не має іншого житла для проживання.

Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 20 грудня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції, проігнорувавши законні інтереси позивача та норми ст. 391 ЦК України, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, виніс незаконне рішення, яким фактично протиправно позбавив позивача - власника житла, права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

ОСОБА_6 скерував до суду відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що прийняте без порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідач зазначає, що з 1995 року по теперішній час він спільно проживає з ОСОБА_5, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, в будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_1. З цього часу вони ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, взаємні права та обов'язки. Також ОСОБА_6 зазначає, що за час їх спільного проживання з позивачем, ним було добудовано даний житловий будинок та неодноразово проведено його ремонт, збудовано інші нежитлові приміщення цього будинковолодіння.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 46). Відповідно до відмітки в паспорті, з 11 грудня 1982 року позивач зареєстрована за даною адресою (а.с. 4).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 виданого 30 квітня 2010 року ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,2911 га, розташованої по АДРЕСА_1, призначеної для ведення особистого селянського господарства (а.с.7).

Відповідно до довідки Мошурівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області № 397 від 26 квітня 2018 року, згідно даних погосподарської книги за 2016-2020 роки, особового рахунку № НОМЕР_2 власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 (а.с. 9).

Згідно з довідкою про склад сім'ї № 389 від 24 квітня 2018 року, виданої Мошурівською сільською радою Тальнівського району Черкаської області станом на 1 квітня 2018 року, ОСОБА_5 проживає за адресою: АДРЕСА_1, до складу сім'ї входять: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 - чоловік, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 - дочка, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка (а.с.8).

З даних паспорта громадянина України ОСОБА_6 вбачається, що з 20 лютого 1995 року він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21).

Відповідно до довідки Мошурівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області № 537 від 15 червня 2018 року, ОСОБА_6 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 з 20 лютого 1995 року по даний час (а.с.24).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК України та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до статті 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи були застосовані заходи попередження, громадського впливу. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

25 квітня 2018 року ст. сержантом поліції Федорівським Р.Ю. Поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 Тальнівського відділення поліції ГУНП в Черкаській обл. складено Висновок по факту виникнення суперечки з якого вбачається, що 19 квітня 2018 року ОСОБА_5 звернулася з письмовою заявою до поліції про те, що в неї виникла сімейна сварка з чоловіком. При здійсненні перевірки факти викладені в повідомленні знайшли своє підтвердження частково. В обставинах, що склалися відсутні ознаки будь-якого кримінального правопорушення, передбаченого Кримінальним кодексом України та ознаки адміністративного правопорушення (а.с. 30).

Інші докази, що могли б слугувати підставою для застосування ст. 116 Житлового кодексу України, в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та заслухавши покази свідків встановив, що ОСОБА_6 зареєстрований на законних підставах, тривалий час проживає та веде спільне господарство з ОСОБА_5 у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, с. Мошурів Тальнівського району Черкаської область, що у розумінні статті 8 Конвенції є триваючим зв'язком особи з конкретним місцем постійного проживання та достатньою підставою для того, щоб уважати таке житло постійним місцем проживання відповідача. За цей час відповідач робив вклад у благоустрій домоволодіння, здійснюючи добудови та облаштування даного будинковолодіння.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1. З урахуванням цього і позовні вимоги щодо зняття з реєстрації відповідача за вищезазначеною адресою, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», також не можуть бути задоволені.

Наведене свідчить, що скаржником не надано доводів, що дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає до відхилення, а рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 20 грудня 2018 року - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 20 грудня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

Т.Л. Фетісова