Справа № 442/1662/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/55/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю заявника ОСОБА_1 , представника прокуратури Львівської області Панькевича Р.В., заінтересованої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року, постановлене в складі головуючого судді Гарасимків Л.І., у справі за заявою лікаря - психіатра про проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 у примусовому порядку без її згоди, -

в с т а н о в и л а:

Лікар-психіатр Дрогобицької районної лікарні № 5 ОСОБА_1 звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з заявою про проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 у примусовому порядку без її згоди.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що 25.01.2016 року батьки громадянки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , звернулися з заявою до лікаря - психіатра з проханням провести психіатричний огляд їхньої дочки та вирішити вид подальшого надання психіатричної допомоги. Лікарем-психіатром зроблено висновок про необхідність проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 у зв`язку з погіршенням психічного стану останньої та наявністю у неї розладу психіки і поведінки, внаслідок чого вона має реальні наміри вчинити дії, що є небезпечними для неї та оточуючих. Непроведення такого огляду та невирішення питання про надання їй медичної допомоги може завдати значної шкоди її здоров`ю. Лікар-психіатр вказала, що хвора від рекомендацій та пропозицій щодо огляду лікарем ухиляється.

Просила надати дозвіл на проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 у примусовому порядку без її згоди.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року заяву лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 , 1983 року народження у примусовому порядку без її згоди задоволено.

Надано дозвіл на проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 , 1983 року народження , яка проживає в АДРЕСА_1 у примусовому порядку.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року оскаржила ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що рішення суду ґрунтується виключно на висновку лікаря-психіатра Дрогобицької районної лікарні № 5 ОСОБА_1 , яка жодного разу не проводила її огляду та не могла без її присутності зробити зазначений висновок. Зазначає, що твердження про її відмову від психіатричного огляду не відповідає дійсності, оскільки у неї ніким не з`ясовувалась згода з приводу даного питання. Посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення були порушені її права на захист, зокрема її не викликали у судове засідання, для захисту її інтересів, не був залучений адвокат та в рішенні відсутні підписи двох народних засідателів .

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 341 ЦПК України справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, зокрема, про психіатричний огляд розглядається протягом трьох днів у присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку. В той же час нормами ЦПК не передбачено обов`язкову участь цієї особи при розгляді справи. Зважаючи на скорочені строки розгляду даної категорії справ, а також на те, що особа, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги - психіатричного огляду в примусовому порядку, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про необґрунтованість клопотання про відкладення розгляду справи та про можливість розгляду такої у відсутності апелянта.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду перевіряється на відповідність положенням такого кодексу.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону до тримався.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована в АДРЕСА_1 , фактично проживає в АДРЕСА_2 та перебуває в консультативному нагляді з діагнозом: Шизофренія параноїдна форма.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , батьки хворої ОСОБА_3 звернулися з заявою до лікаря - психіатра з проханням провести психіатричний огляд їхньої дочки та вирішити вид подальшого надання психіатричної допомоги.

Лікарем-психіатром ОСОБА_1 зроблено висновок про необхідність проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 , тому що поведінка останньої свідчить про реальні наміри вчинити дії, що є небезпечними для неї та оточуючих, може завдати значної шкоди своєму здоров`ю.

Задовольняючи заяву про примусове проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що такий можливий тільки в примусовому порядку, оскільки відсутня добровільна згода хворої.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як до таких суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 280 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, стосовно якої розглядаються питання, пов`язані з наданням психіатричної допомоги.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції і складається з Основ законодавства України про охорону здоров`я, Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них (стаття 2 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

У статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно ст. 11 Закону України "Про психіатричну допомогу" - психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.

У разі встановлення обгрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обгрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусовому порядку за рішенням суду.

Звертаючись до суду із заявою про проведення примусового психіатричного огляду ОСОБА_3 без її згоди, лікар-психіатр посилався на те, що 25.01.2016 року батьки громадянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , звернулися з письмовою заявою до лікаря - психіатра з проханням провести психіатричний огляд їхньої дочки та вирішити вид подальшого надання психіатричної допомоги. Лікарем-психіатром зроблено висновок про необхідність проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 у зв`язку із наявністю у неї розладу психіки та поведінки, внаслідок чого вона вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, чим може завдати значної шкоди своєму здоров`ю. Оскільки хвора ОСОБА_3 від рекомендацій та пропозицій щодо огляду лікарем ухиляється, були усі правові підстави для звернення до суду з заявою про надання дозволу на проведення психіатричного огляду ОСОБА_3 у примусовому порядку без її згоди.

За наявності обґрунтованого заключення лікаря-психіатра про призначення психіатричного огляду громадянки ОСОБА_3 , 1983 р.н. для визначення виду подальшої психіатричної допомоги, який належним чином досліджений судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність станом на день звернення із даною заявою до суду правових підстав для проведення примусового психіатричного огляду ОСОБА_3 , 1983 р.н., оскільки, як зазначено у висновку лікаря-психіатра, хвора ОСОБА_3 була скерована на стаціонарне лікування в КЗ ЛОКПЛ з діагнозом: Шизофренія параноїдна форма та являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а тому обстеження (огляд) можливе лише в примусовому порядку.

В той же час, матеріали справи не містять інших протилежних за змістом медичних чи експертних висновків з цього питання.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди ОСОБА_3 з діями лікаря-психіатра, який, на її думку, безпідставно вирішив про її примусовий огляд. Твердження апелянта про те, що її відмова від психіатричного огляду не відповідає дійсності, оскільки у неї ніким не з`ясовувалась згода з приводу даного питання, колегія суддів не приймає, оскільки про підставність звернення ствердили батьки апелянта, а доказів протилежного ОСОБА_3 суду не надала.

Мотиви апеляційної скарги про те, що судове засідання суду першої інстанції проведено без участі ОСОБА_3 , як особи, стосовно якої вирішувалось питання про проведення примусового психіатричного огляду, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки, зважаючи на скорочені строки розгляду даної категорії справ, а також на те, що нормами ЦПК не передбачено обов`язкову участь цієї особи при розгляді справи, виходячи з конкретних обставин справи, які свідчили про те, що стан ОСОБА_3 погіршився, вона є соціально небезпечною, виявляє загрозу оточуючим, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи у її відсутності. Підстави не довіряти поясненням учасників справи і висновку лікаря у суду не було.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на практику Європейського суду з прав людини, який зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).

Безпідставними є і покликання в апеляційній скарзі на те, що в рішенні суду першої інстанції відсутні підписи двох народних засідателів, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, в оригіналі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року містяться підписи головуючого судді та двох народних засідателів, які брали участь у справі.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести, до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи дану справу, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі становив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 травня 29019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.