Номер провадження: 22-ц/813/7876/19
Головуючий у першій інстанції Коблова О.Д.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

04.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого-судді Комлевої О.С., перевіривши матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2013 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, -

встановив:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2013 року по цивільній справі за позовом ПАТ «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2014 року заява ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленим обставинами залишена без задоволення.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 10 вересня 2019 року звернувся до суду з апеляційною скаргою (а.с. 153-154).

Однак, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2014 року не може бути відкрито за таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2013 року, ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з заявою про скасування заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом (а.с.67).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2013 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами (89-90).

На вказану ухвалу суду ОСОБА_1 17.10.2013 року подав апеляційну скаргу (а.с. 91-92).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 лютого 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2013 року скасована, питання про перегляд рішення суду у зв`язку з нововиявленими обставинами передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 125-127).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2014 року заява ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за новоявленими обставинами прийнята та призначена до розгляду (а.с. 131).

ОСОБА_1 , а також його представник за довіреністю ОСОБА_4 . (а.с.72) про те, що справа призначена до розгляду повідомлялися судом належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на ім`я ОСОБА_1 в судове засідання на 17.03.2014 року, а також розпискою, ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 в судове засідання на 14.04.2014 року (а.с. 137-138), та були обізнані про слухання справи, та тільки 10 вересня 2019 року (більш ніж через 5 років), тобто після спливу процесуального строку, передбаченого цивільно-процесуальним кодексом України, апелянт звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Європейський суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99,пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) (пункт 47 рішення).

На підставі вищевикладеного, у відкритті апеляційного провадження ОСОБА_1 за його апеляційною скаргою на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2014 року слід відмовити на підставі ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Керуючись ст. 358 ЦПК України, -

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2014 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2013 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева