ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1734/19 Справа № 201/7031/17 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу, у режимі відеоконференції, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" про визнання недійсною окремої частини кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

17 травня 2017 року ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за договором № 00219/RD, а саме 9296,45 доларів США процентів, що нараховані на основну суму боргу, пеню в розмірі 870530,70 грн., з яких: пеня за несплачену суму кредиту в розмірі 697560,26 грн., пеня за несплачену суму процентів в розмірі 35678,37 грн., штраф 72870,01 грн. та 3% річних в сумі 64422,06 грн., в тому числі ,за несплачену суму кредиту 61139,51 грн. та несплачену суму процентів 3282,55 грн., а також судові витрати по справі (а.с.3-7).

30 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») про визнання недійсною окремої частини кредитного договору, в якому просила визнати пункт 4.1 кредитного договору № 00219/RD від 23.05.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») щодо обов`язку позичальника при порушенні протягом терміну дії договору будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п.1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.7.1 сплачувати банку за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням пеню в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не менше ніж 20 грн., за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням - недійсним (а.с.88-93).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «МТБ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «МТБ БАНК» про визнання недійсною окремої частини кредитного договору - задоволено. Визнано пункт 4.1 кредитного договору № 00219/RD від 23 травня 2008 року укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») щодо обов`язку позичальника при порушенні протягом терміну дії договору будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п.1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.7.1 сплачувати банку за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням пеню в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не менше ніж 20 грн., за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням - недійсним. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.138-141).

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ «МТБ БАНК» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні за первісним позовом та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо погашення боргу позичальника станом на 08 листопада 2010 року, оскільки борг має бути погашений в тій валюті, в якій надавався кредит, а внесена в погашення боргу за судовим рішенням сума 401073,48 грн. відповідала гривневому еквіваленту сумі боргу, станом на 08 листопада 2010 року, а не на день погашення такого боргу. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно поновлено строк позовної давності щодо зустрічних позовних вимог та зазначив, що кредитний договір, пункт якого оспорюється, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі (а.с.149-159).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») був укладений кредитний договір №00219/RD, згідно якого позичальником отримано кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії на суму 56436 доларів США, з яких 50000 доларів США на споживчі цілі та 3686 доларів США на сплату страхових платежів передбачених умовами кредитного договору та 2750 доларів США на сплату від нещасних випадків зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,9% річних кінцевим терміном повернення кредиту 22 травня 2019 року (а.с. № 12-15).

Згідно до п.1.1. договору позичальник зобов`язаний на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштам, а також сплатити комісії, пені та штрафи передбачені умовами договору.

Умови п.2.3.3 визначають, що у разі порушенням позичальником зобов`язань, передбачених умовами договору, банк на власний розсуд має право змінити умови договору - вимагати від позичальника повернення кредиту, сплати комісій, відсотків за користування кредитом, виконання інших зобов`язань за договором в повному обсязі.

24 грудня 2009 року між сторонами була укладена Додаткова угода №1 до кредитного договору, умови п.1 якої обумовлюють, що на дату підписання цієї угоди заборгованість за основним боргом за кредитним договором складає 46269,61 доларів США, умови щодо кінцевого строку повернення кредиту змінені не були - 22 травня 2019 року.

23 травня 2008 року між ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 00228rd, відповідно до умов якого поручитель, прийняв на себе зобов`язання відповідати, як солідарний боржник, за повне та своєчасне виконання позичальником ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 00219/RD від 23 травня 2008 року (а.с. № 27).

Згідно до п.4.6 договору поруки № 00228-rd від 23 травня 2008 року сторони обумовили, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором і за цим договором.

24 грудня 2009 року між банком та поручителем було укладено Додаткову угоду №1 до договору поруки від 23 травня 2008 року, згідно якої умови п.4.6 були залишені без змін та діють в редакції викладеній в договорі поруки №00228-rd від 23 травня 2008 року.

Як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві позивачем зазначено, що внаслідок неналежного (прострочення) виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №00219/RD від 23 травня 2008 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів суми заборгованості за договором, станом на 08 листопада 2010 року, в сумі 399146,18 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2011 року по справі №2-1230/11 позов Банку про стягнення заборгованості було задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованості за кредитним договором № 00219/RD від 23 травня 2008 року, в сумі 399146,18 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 46269,61 доларів США, що еквівалентно 366450,68 грн., проценти за простроченою заборгованістю в сумі 3732,21 доларів США, що еквівалентно 29558,73 грн., пеня в сумі 3136 грн.77 коп. Рішення суду набрало законної сили 17 травня 2012 року (а.с.32).

Згідно виписки по особистому рахунку 21 березня 2017 року на рахунок стягувача було зараховано суму 401073,48 грн., стягнуту з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» за виконавчим документом №412/9242/2012, виданим на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року. За результатами виконавчого провадження з виконання рішення суду у справі №412/9242/2012, 20 березня 2017 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №52415027 в зв`язку з виконанням рішення в повному обсязі згідно з виконавчим документом (а.с.40).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість позичальника за кредитним договором № 00219/RD від 23 травня 2008 року, станом на 08 листопада 2010 рік, була погашена. Банк скористався своїм правом передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України щодо дострокового повернення суми тіла кредиту, що залишилась та сплати відсотків, а також пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов`язань. Крім того, відмовляючи у стягненні заборгованості, суд першої інстанції дійшов до висновку про недоведеність ПАТ «МТБ БАНК» позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в даній частині.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови договору, а саме пункт 4.1 кредитного договору №00219/RD від 23 травня 2008 року є несправедливим, тому порушене право ОСОБА_1 - підлягає захисту.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За визначенням п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На підставі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2011 року по справі №2-1230/11 позов Банку про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» заборгованості за кредитним договором № 00219/RD від 23 травня 2008 року, в сумі 399146,18 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 46269,61 доларів США, що еквівалентно 366450,68 грн., проценти за простроченою заборгованістю в сумі 3732,21 доларів США, що еквівалентно 29558,73 грн., пеня в сумі 3136 грн.77 коп. (а.с.32). Рішення набрало законної сили 17 травня 2012 року.

Згідно виписки по особистому рахунку 21 березня 2017 року на рахунок стягувача було зараховано суму 401073,48 грн., стягнуту з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» за виконавчим документом № 412/9242/2012, виданим на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 вересня 2012 року. За результатами виконавчого провадження з виконання рішення суду у справі № 412/9242/2012, 20 березня 2017 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №52415027 в зв`язку з виконанням рішення в повному обсязі, згідно з виконавчим документом (а.с.40).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності заборгованості, оскільки звертаючись з позовом до суду банк просив стягнути та суд, задовольнивши позов, стягнув всю суму заборгованості по тілу кредит в сумі 399146,18 грн.

Стягнувши, за зазначеним судовим рішенням, достроково усю суму заборгованості за кредитним договором разом з відсотками за користування кредитом, кредитор змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке позивач за первісним позовом вважає не виконаним в повному обсязі, оскільки, на його думку, борг має бути погашений в тій валюті, в якій надавався кредит, а внесена в погашення боргу за судовим рішенням сума 401073,48 грн. відповідала гривневому еквіваленту сумі боргу станом на 08 листопада 2010 року, а не на день погашення такого боргу, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

Звертаючись з відповідним позовом до суду, банк скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України щодо дострокового повернення суми тіла кредиту, що залишилась та сплати відсотків, а також пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи, у разі пред`явлення до позичальника вимоги, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. В зв`язку з цим не підлягають нарахуванню пеня та штраф на суму несплачених відсотків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

Щодо задоволених зустрічних позовних вимог про визнання недійсною окремої частини кредитного договору, а саме п.4.1 кредитного договору № 00219/RD від 23 травня 2008 року, колегія суддів зазначає наступне.

Однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 6, ст. 627 ЦК України), що передбачає вільне волевиявлення сторін на укладення договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства

Договір, в тому числі кредитний, являється одним із різновидів правочину і на нього поширюються всі норми законодавства щодо правочинів.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована в судовому порядку, або якщо його недійсність прямо не встановлена законом.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст. 203 ЦК України), передбачають, зокрема, таке: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. (ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, умовами п.4.1 кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником протягом терміну дії договору будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п.1.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.7.1 договору банк нараховує, а позичальник зобов`язується сплатити банку за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням пеню в розмірі 0,3% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не менше 20 грн. за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням.

Оспорючи дійсність п. 4.1. кредитного договору, позивач за зустрічним позовом посилалася на його невідповідність приписам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме на несправедливість умов щодо неустойки, які містяться у вказаному пункті договору.

За змістом ст.. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 цього Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Верховний Суд України у справі № 6-330цс16 (постанова від 08 червня 2016 року), аналізуючи норму статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів»,дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань») в абзаці другому п. 3.2. мотивувальної частини вказав, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Оскільки законодавством прямо не встановлено обмеження розміру неустойки для споживачів, суд в кожному випадку має давати оцінку умовам договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість зустрічних позовних вимог та враховуючи положення ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним пункту 4.1. оспорюваного договору, оскільки кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував ці умови.

Також колегія суддів звертає увагу, що за своїм правовим характером пеня, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання та обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а тому доводи позивача про невідповідність положень кредитного договору щодо визначення розміру пені нормам ст.. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. ст. 551, 616 ЦК України при перевищенні пенею розміру збитків, наявності інших обставин її розмір може бути зменшений за рішенням суду, що є правовою гарантією визначення пені в розумних та справедливих розмірах.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення зустрічних позовних вимог про визнання пункт 4.1 кредитного договору № 00219/RD від 23 травня 2008 року укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «МАРФІН БАНК» (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») недійсним, не ґрунтуються на законі.

Враховуючи вищевикладене, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2018 року в частині визнання п. 4.1 кредитного договору недійсним підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

В частині стягнення з публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 704,80 грн. також підлягає скасуванню. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 141, 382 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме 1051,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2018 року в частині визнання п. 4.1 кредитного договору №00219/RD від 23 травня 2008 року недійсним та в частині стягнення з публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 704,80 грн. - скасувати.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" про визнання недійсною окремої частини кредитного договору - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства "МТБ Банк" судові витрати у розмірі 1 057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: