Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3/18 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 43 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №295/3/18за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 квітня 2019 року, яке ухвалене суддею Лєдньовим Д.М. в м.Житомирі

встановив:

У січні 2017 року позивач звернулась до суду з даним позовом, на обґрунтуванням якого зазначила, що з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі в період з 1998 року по 2008 рік. За час перебування в шлюбі подружжя за спільні кошти збудувало будинок по АДРЕСА_1 .

Внаслідок виникнення спору між вказаними особами з приводу набутого майна подружжя, у червні 2015 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке видано на ім`я ОСОБА_3 , визнати договір дарування спірного будинку від 29.04.2015 року, який укладений між колишнім її чоловіком ОСОБА_3 та його сином ОСОБА_2 , недійсним, визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати за позивачем та відповідачем право власності по Ѕ частини будинку за кожним.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року спірний житловий будинок визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та за позивачем визнано право власності на 1/2 частину будинку.

Позивач зазначає, що з боку відповідача ОСОБА_2 , який також є співвласником Ѕ частини спірного будинку, чиняться перешкоди у реалізації нею прав власності на майно, позивач не має можливості як власник потрапити до будинку та користуватися ним.

З огляду на вказані обставини, просить вселити її в будинок АДРЕСА_1 та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 квітня 2019 року позов задоволено. Вирішено вселити ОСОБА_1 в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 640 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, без проведення належного дослідження всіх доказів у справі та надання їм відповідної оцінки. Так суд в порушення вимог ЦПК України не відклав розгляд справи за заявою відповідача, який з поважних причин не міг бути присутнім в судовому засіданні 09.04.2019 року через проходження військової служби на посаді начальника кінологічної служби 9 прикордонного загону Північного регіонального правління Державної прикордонної служби України, що свідчить про упередженність судді та наявність підстав для його відводу. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не звернув уваги на ті обставини, що сторони у справі є співвласниками даного будинку, кожному з яких належить по Ѕ його частці. Проте, будинок в натурі не поділений, а тому незрозуміло в яку саме частину будинку вселена позивач, а враховуючи неприязні стосунки між сторонами, питання щодо встановлення порядку користування даним будинок вирішити буде неможливо. Також суд не враховував, що на даний час земельна ділянка, на якій розташований будинок, знаходиться у приватній власності третьої особи, яка не надавала згоди позивачу на її користування.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

В судовому засіданні представники відповідача апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Представник позивача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_3 у шлюбі в період з 1998 року по 2008 рік. За час перебування в шлюбі подружжя за спільні кошти збудувало будинок по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, яка надана згідно державного акту від 20.04.2000 року в постійне користування ОСОБА_3 .

У червні 2015 року позивач звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на дане нерухоме майно, яке було видано на ім`я ОСОБА_3 , визнати договір дарування спірного будинку від 29.04.2015 року, який укладений між колишнім її чоловіком ОСОБА_3 та його сином ОСОБА_2 (відповідачем у справі), недійсним, визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати за позивачем та відповідачем право власності по Ѕ частини будинку за кожним.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 листопада 2017 року спірний житловий будинок визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано недійсним договір дарування від 29.04.2015 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та за позивачем визнано право власності на Ѕ частину будинку.

Постановою Верховного Суду від 15.08.2018 року, рішення апеляційного суду Житомирської області в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування будинку недійсним скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення даного позову.

Визнано недійсним договір дарування в Ѕ частині житлового спірного будинку, який укладений 29.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 В решті рішення апеляційного суду залишено без змін.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши докази та доводи сторін, обґрунтовано виходив із наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , як співвласника будинку, про вселення.

Посилання представників апелянта на відсутність будь-яких перешкод, які чиняться відповідачем в користуванні позивачу даним приміщенням є безпідставними, оскільки з пояснень представників апелента та змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач заперечує право позивача на користування даним житлом, оскільки на даний час в спірному будинку з дозволу відповідача, проживає колишній чоловік позивача разом зі своєю сім`єю. При цьому між позивачем та її колишнім чоловіком існують неприязні стосунки, що робить неможливим проживання позивача в спірному будинку. Разом з тим, неприязні стосунки між сторонами та не встановлення порядку користування спірним будинком не може бути підставою для позбавлення позивача права користування своєю власністю.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи неуповноваженим судом через незадоволення суддею Лєдньовим Д.М. заяв про його відвід, оскільки вони були заявлені з підстав незгоди представників відповідача з процесуальними рішеннями судді, що відповідно до п.4 ст. 36 ЦПК України не може бути підставою для його відводу.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахуванням судом тієї обставини, що на даний час земельна ділянка, на якій розташований будинок, знаходиться у власності третьої особи, яка не надавала згоди позивачу на її користування на правильність ухваленого рішення не випливає, оскільки спір стосується порушення права власності позивача на користування належним будинком, а не земельною ділянкою, яка перебуває у користуванні іншої особі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 09 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2019 року.

Головуючий Судді