Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/14990/18
Номер провадження 22-ц/824/6425/2019
Головуючий у суді першої інстанції Н.В. Марфіна
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
22 травня 2019 року місто Київ

Номер справи 755/14990/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН (ALL MOTORS CORPORATION)

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН (ALL MOTORS CORPORATION), подану представником ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Марфіної Н.В., в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва о 14 год. 33 хв., повне рішення складено 07 березня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН (ALL MOTORS CORPORATION) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за поставлений товар у розмірі 913050,49 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у липні 2016 року між ним та відповідачем було укладено усний договір поставки товару (автозапчастин), згідно домовленості за яким позивач повинен був постачати відповідачу запчастини до автомобілів посилками, що направлялись з США до України кур`єрською доставкою підприємства Дніпро ЛЛС (Dnipro LLC), а відповідач в свою чергу взяв на себе обов`язок прийняти та оплатити товар. В період з липня 2016 до квітня 2017 року позивач регулярно виконував свої зобов`язання та відправив відповідачу товар на загальну суму 32535,88 дол. США, що підтверджується відповідними інвойсами. Оскільки, вказаний товар згідно повідомлень кур`єрської служби був доставлений та вручений ОСОБА_2 , але на неодноразові звернення позивача звірити стан взаєморозрахунків та сплатити товар останній ухиляється та загалом заперечує факт отримання товару та наявності обов`язку з його оплати, позивач, з метою захисту своїх порушених прав, змушений був звернутись до суду із даним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 року ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН (ALL MOTORS CORPORATION) у задоволенні пред`явленого до відповідача позову про стягнення заборгованості за поставлений товар відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову, оцінюючи надані стороною позивача докази на підтвердження наявності невиконаного відповідачем зобов`язання, не навів жодного обґрунтування своєї критичної оцінки доказів. При цьому, з урахуванням тих правовідносин, що виникли між сторонами, судом не було враховано міжнародних нормативів та стандартів діяльності кур`єрської служби доставки, директив Європейського Союзу у сфері послуг поштового зв`язку та кур`єрських послуг.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - Славянін М.О. подану апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі пославшись на доводи, що викладені у ній.

Представник відповідача - Вангородська Г.І. у судовому засіданні проти поданої стороною позивача апеляційної скарги заперечувала у повному обсязі та просила суд залишити її без задоволення, виходячи з тих підстав, що оскаржуване рішення було ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, в ході розгляду було встановлено всі обставини справи та надано належну оцінку поданим сторонами доказами.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У відповідності до положень ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, відмовляючи у задоволенні пред`явленого ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН (ALL MOTORS CORPORATION) до відповідача позову про стягнення заборгованості за поставлений товар, суд першої інстанції виходив з недоведеності стороною позивача факту наявності між сторонами будь-яких правовідносин, що могли виникнути з укладеного між ними будь-якого договору поставки, купівлі-продажу чи іншого виду договору стосовно спірного товару, та як наслідок узгодження сторонами всіх його істотних умов. Окрім цього, вирішуючи спір у даній справі, суд дійшов висновку про недоведеність факту відправки товарів саме позивачем за усним договором поставки та прийняття відповідачем таких товарів за цим договором.

Колегія суддів вважає такий висновок суду законним та обґрунтованим оскільки він відповідає встановленим у справі обставинам, зібраним по справі доказам з огляду на наступне.

Звертаючись до місцевого суду із даним позовом до відповідача, ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН (ALL MOTORS CORPORATION) стверджувало, що між ним та ОСОБА_2 було укладено усний договір поставки товару (автозапчастин). За домовленістю сторін позивач мав постачати ОСОБА_2 з США до України запчастини до автомобілів посилками, які пересилались останньому кур`єрською доставкою підприємства Дніпро ЛЛС (Dnipro LLC), а відповідач прийняв на себе зобов`язання прийняти та оплатити отриманий товар.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як визначено положеннями п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема договори та інші правочини.

Згідно з вимогами ст.ст. 205,208 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першоюстатті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першоюстатті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (стаття 206 ЦК України).

За правилами статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до положень статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (статті 638,639 ЦК України).

Як було встановлено судом першої інстанції, та вбачається з матеріалів справи, 31.07.2018 року позивач звернувся до відповідача з претензією в якій зазначив, що всупереч домовленостей відповідачем не здійснено жодної оплати за поставлений товар і борг складає 32535,88 доларів США (а.с.12, т.1).

У своїй відповіді на претензію від 11.08.2018 року відповідач зазначив, що між ним та підприємством не існує жодних домовленостей і відповідач особисто не має жодних правовідносин та зобов`язань з компанією. Відповідач зазначив, що вважає претензію незаконною та необґрунтованою і просив позивача надати йому документи, які підтверджують факт отримання товару та взагалі домовленостей з компанією. Саму претензію відповідач розцінив як спробу шахрайства та попередив, що буде вимушений звернутись до правоохоронних органів (а.с.13, т.1).

Як визначено статтею 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).

Отже, суб`єктом підприємницької діяльності за договором поставки має бути продавець (постачальник). Вимоги наявності такого статусу для покупця немає. Покупець має право використовувати товар, отриманий за договором поставки, у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Однак, виникнення таких правовідносин має бути підтверджено належними та допустимими доказами. Договір купівлі-продажу повинен містити істотні умови (сторони договору, предмет договору, умови про ціну, якість та кількість), без яких договір не вважається дійсним.

Також, як визначено ст. 6 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України.

Згідно з пунктом третім статті 31 Закону України "Про міжнародне приватне право" зовнішньоекономічний договір, якщо хоча б однією стороною є громадянин України або юридична особа України, укладається в письмовій формі незалежно від місця його укладення, якщо інше не встановлено законом або міжнародним договором України.

Вимоги до письмової форми правочину містяться у ст.207 ЦК України, якою передбачено, щоправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Враховуючи той факт, що між сторонами не було укладеного письмового договору поставки, а відповідач заперечує факт наявності між ним і позивачем будь-яких правовідносин щодо поставки або купівлі-продажу товарів, а саме автозапчастин, факт укладення із відповідачем такого договору в усній формі, який породжував би для кожного із сторін обов`язки з відправки, приймання та оплати товарів повинен бути доведений стороною позивача у загальному порядку.

На підтвердження направлення відповідачу товарів позивачем було надано суду фотокопії інвойсів та накладних складених англійською мовою, без здійсненого перекладу на українську мову, а також письмові відповіді перевізника та органів Державної фіскальної служби України.

Так, за змістом наявної в матеріалах справи копії листа Дніпро ЛЛС (DniproLLC) від 27.08.2018, службою доставки в період з 27.07.2016 року по 18.04.2017 року було вручено адресату ОСОБА_2 наступні відправлення: 115D11501ND1037--1P від 27.07.2016 (інвойс №58090); 115D11501ND1050--9P від 19.08.2016 (інвойс №58719); 115D11501ND1067--7Р від 17.09.2016 (інвойс №59451); 115D11501ND1068--10Р від 17.09.2016 (інвойс №59489); 115D11501ND1071--20Р від 24.09.2016 (інвойс №59653); 115D11501ND1074--5Р від 30.09.2016 (інвойс №59794); 115D11501ND1139--5Р від 11.01.2017 (інвойс №62566); 115D11501ND1143--4Р від 16.01.2017 (інвойс №62691); 115D11501ND1147--4Р від 23.01.2017 (інвойс №62835); 115D11501ND1151--11Р від 31.01.2017 (інвойс №63025); 115D11501ND1152--6Р від 01.02.2017 (інвойс №63103); 115D11501ND1155-21Р від 06.02.2017 (інвойс №63208); 115D11501ND1162--7Р від 20.02.2017 (інвойс №63550); 115D11501ND1163--9Р від 20.02.2017 (інвойс №63582); 115D11501ND1165--4Р від 26.02.2017 (інвойс №63742); 115D11501ND1170--3Р від 06.03.2017 (інвойс №63971); 115D11501ND174--11Р від 13.03.2017 (інвойс №64130); 115D11501ND1180--1Р від 22.03.2017 (інвойс №64456); 115D11501ND1183--2Р від 27.03.2017 (інвойс №64536); 115D11501ND1184--28Р від 27.03.2017 (інвойс №64570); 115D11501ND1189--8Р від 03.04.2017 (інвойс №64763); 115D11501ND1198--19Р від 18.04.2017 (інвойс № 65182 ) (а.с.15,т.1).

Вказуючи на те, що зазначені вище відправлення були здійснені стороною позивача на виконання домовленості про поставку товарів (автозапчастин), представник позивача в підтвердження укладання із відповідачем усного договору поставки надав копії накладних про придбання автозапчастин та роздруківок інвойсів про направлення придбаних товарів з США на адресу відповідача, які також викладені іноземною мовою (а.с.16-216, т.1).

Як визначено положеннями частини першої статті 29 Закону України «Про поштовий зв`язок», міжнародні поштові відправлення під час переміщення через митний кордон України пред`являються операторами для митного контролю.

За правилами ч.ч.7, 13, 14 ст.233 Митного кодексу України міжнародні поштові (крім тих, що переміщуються через територію України транзитом) та експрес-відправлення переміщуються через митний кордон України після здійснення митного контролю і митного оформлення товарів, що знаходяться в цих відправленнях.

Митний контроль і митне оформлення товарів, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України в міжнародних поштових відправленнях, здійснюються в місцях міжнародного поштового обміну, які визначаються операторами поштового зв`язку за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері надання послуг поштового зв`язку, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або за місцем розташування (проживання) одержувача або відправника.

Митний контроль і митне оформлення товарів, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України в міжнародних експрес-відправленнях, здійснюються в центральних (регіональних) сортувальних станціях або за місцем розташування (проживання) одержувача (відправника).

З листа Львівської митниці Державної Фіскальної Служби України від 07.12.2018 за вих.№368/Адв/13-7064 вбачається, що за наданою митниці інформацією операторів поштового зв`язку, які знаходяться в зоні діяльності Львівської митниці ДФС у період з 01.07.2016 по 30.04.2017 у ММПО ТОВ «Транс-логістик-сервіс» на адресу відповідача - ОСОБА_2 надходило чотирнадцять міжнародних поштових відправлень, кур`єрську доставку яких по території України здійснювало ТОВ «Санга», а міжнародна доставка здійснювалася поштовою компанією TridentTradeGroup (26499 Ryanroad, Warren, USA).

Вищевказаний лист містить перелік міжнародних поштових відправлень, які були отримані ОСОБА_2 в період з 04.07.2016 по 20.01.2017 із присвоєними їм наступними номерами: SN4, AN92, SN4, SN4, CV010040242US, CV010092695US, CV010134109US, CV020091371US, CV020101343US, CV020092195US, CV020116921US, CV020137277US, CV 020149757US, CV 020214331US (а.с.20-21, т.2). При цьому, у графі країни відправлення згаданого листа відправниками зазначені різні фізичні особи.

Однак, з візуального дослідження наданих стороною позивача копій інвойсів та накладних на придбання товарів, які викладені іноземною мовою (без перекладу на українську), у сукупності із дослідженими в суді апеляційної інстанції іншими доказами, якими позивач підтверджує факт отримання відповідачем товарів (автозапчастин) в результаті виконання укладеного між ними усного договору поставки, не можливо встановити за ідентифікуючими ознаками таких документів факту отримання ОСОБА_2 товару (автозапчастин), за несплату якого позивачем нарахована заявлена заборгованість.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до положень ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження факту укладання між сторонами договору поставки та наявності між ними правовідносин, що виникають із такого правочину, колегія суддів погоджується із зробленими судом першої інстанції висновками про недоведеність стороною позивача пред`явлених до ОСОБА_2 позовних вимог та наявності між ними правовідносин, що виникають з договору поставки або купівлі-продажу товарів, адже як і в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції, так і в ході перегляду судового рішення в апеляційному суді, стороною позивача не було доведено факту отримання відповідачем заявлених останнім товарів - автозапчастин. У зв`язку із чим, факт укладання між сторонами усного договору поставки також є недоведеним.

Отже, колегія суддів, переглянувши в апеляційному порядку оскаржуване ухвалене судом першої інстанції рішення, у сукупності з наявними в матеріалах справи доказами вважає, що місцевий суд прийшов до законного та обґрунтованого висновку про недоведеність ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН (ALL MOTORS CORPORATION) пред`явлених до відповідача позовних вимог належними та допустимими доказами.

Відтак, суд першої інстанції у своєму рішенні навів мотиви з яких відхилив доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОЛЛ МОТОРЗ КОРПОРЕЙШН (ALL MOTORS CORPORATION ), подану представником ОСОБА_3 , без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 травня 2019 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна