Справа № 161/1809/19
Провадження № 2/161/1292/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2019 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Петрової В.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Вавринюк Н.Л.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2019 року (згідно відмітки на конверті) ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» (далі - відповідач, КП «ЛПЕ») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої об`єктом підвищеної небезпеки.

Ухвалою суду від 27 березня 2019 року залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (далі - третя особа).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 лютого 2016 року близько 11 год 40 хв. позивач рухалася на тролейбусі №219 за маршрутом № 15, який належить КП «ЛПЕ» по пр. Волі у м. Луцьку в напрямку Київського майдану.

Водій тролейбуса різко загальмував, внаслідок чого, вона не втримала рівновагу, впала в салоні та отримала травму у вигляді закритого перелому шийку правого стегна.

Позивач зазначає, що в зв`язку з цим вона понесла витрати на лікування, а також моральну шкоду, яку вона оцінює в 100 000,00 грн.

Страхова компанія частково відшкодувала їй матеріальні витрати на лікування, однак не відшкодованими залишаються 35 000,00 грн. за купівлю конструкції кульшового суглобу, оскільки страхова компанія дійшла висновку про неналежність первинних документів, наданих на підтвердження понесених витрат.

З наведених підстав позивач просить суд стягнути з відповідача 35 000,00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та 100 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач у письмовому відзиві та його представник в судовому засіданні заперечили позов та вказали, що заявлена сума моральної шкоди нічим не обґрунтована.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що 24 лютого 2016 року близько 11 год. 40 хв. позивач знаходилася у тролейбусі номер 219 , який під керуванням ОСОБА_2 рухався за маршрутом №15 по пр. Волі в напрямку Київського майдану. ОСОБА_1 не втримала рівновагу та впала в салоні транспортного засобу під час його руху, внаслідок падіння, отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки правого стегна.

Вказані обставини були встановлені, зокрема, в постанові старшого слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 31 березня 2016 року про закриття кримінального провадження, ніким не оспорювалися, а отже вважаються судом встановленими.

Відповідач також не заперечує, що спірний тролейбус знаходиться у його власності.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що цивільна відповідальність відповідача, як власника цього тролейбуса була застрахована у третьої особи за договором добровільного страхування від 15 січня 2016 року №К047178, ліміт страхової суми за яким - 100 000,00 грн.

З матеріалів справи слідує і ця обставина не заперечується позивачем, що третя особа добровільно, тобто в позасудовому порядку, відшкодувала їй матеріальну шкоду в розмірі 7 949,45 грн., однак не відшкодував 33 500,00 грн. - вартість придбаної конструкції кульшового суглобу. Саме цю суму позивач просить суд стягнути з відповідача, як власника об`єкта підвищеної небезпеки. Позовних вимог з цього приводу до страховика, позивач не заявляла.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Одночасно, у пунктах 68-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року №755/18006/15-ц зроблений наступний правовий висновок.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, в межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У даному випадку судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника об`єкта підвищеної небезпеки, була застрахована в межах страхового ліміту 100 000,00 грн. Оскільки загальний розмір вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди не перевищував цього ліміту, а частина заявленої позивачем суми була добровільно відшкодована страховиком (третьою особою), у позивача відсутні правові підстави для пред`явлення позову до відповідача - власника майна, який застрахував свою цивільну відповідальність, оскільки це суперечить сутності інституту страхування.

В даному випадку належним відповідачем за позовом про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 33 500,00 грн., тобто в межах страхового ліміту, є Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». Однак суд позбавлений права самостійно змінювати предмет позову та залучати належного відповідача, а тому в задоволенні позовних вимог у цій частині, які пред`явлені до неналежного відповідача, суд відмовляє.

Що стосується стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

У пункті 18.4.4 укладеного договору добровільного страхування визначено, що страховик не відшкодовує моральної шкоди (а.с.29 зворот). Отже, в цій частині цивільна відповідальність відповідача не застрахована, а отже він відповідає за завдану моральну шкоду об`єктом підвищеної небезпеки в загальному порядку, як його власник.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Cуд зауважує, що позиваач в результаті ДТП отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої стегнової кістки зі зміщенням відламків, яке відносяться до пошкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, у зв`язку з якими вона тривалий час перебувала на лікуванні.

Вказане ушкодження здоров`я безумовно потягнуло за собою заподіяння потерпілій моральної шкоди, яка полягає у порушенні її звичного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, у фізичному болю та стражданнях, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак позивач належними та допустимими доказами не довела суду факт наявності моральної шкоди саме у розмірі 100 000,00 грн., як одного із обов`язкових елементів цивільного правопорушення.

Виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, суд вважає, що достатньою для відшкодування моральної шкоди буде сума коштів у розмірі 25 000,00 грн., оскільки спірна ДТП спричинила зміни у звичній діяльності позивача. Однак такі зміни, на думку суду не є докорінними, а тому заявлена сума морального відшкодування у 100 000,00 грн. є явно завищеною.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд бере до уваги правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018р. у справі № 761/11472/15-ц та полягає в тому, що вимоги про відшкодування моральної шкоди для цілей сплати судового збору є вимогами майнового характеру.

Ставка судового збору у даній справі була 1% від ціни позову, тобто 1 335,00 грн. ((33 500 + 100 000) / 100). Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь держави суму судового збору, пропорційно задоволеним вимогам, а саме 250,00 грн. ((25 000 / 133 500) х 1 335,00)

Керуючись ст. 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» на користь ОСОБА_1 25000 грн. (двадцять п`ять тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» в доход держави 250 грн. судового збору.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 червня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк