МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/1468/18 Категорія 48
Провадження № 22-ц/812/378/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року, постановлене під головуванням судді Бобрової І.В. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи - Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дітей,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що із відповідачкою ОСОБА_1 він перебував у шлюбі з 28.04.2006 р. Від шлюбу мають чотирьох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.08.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано. Цим же рішенням суду було визначено місце проживання усіх дітей із відповідачкою. Однак, позивач зазначив, що на сьогоднішній день між сторонами виник спір про подальше місце проживання спільних дітей. Причиною спору є неналежне виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов'язків щодо виховання та піклування за дітьми. За час проживання дітей із відповідачкою у дітей погіршилися успіхи у навчанні, особливо у першому кварталі 2018 року. Відповідачка не відвідує батьківські збори, зв'язку із вчителями не підтримує. Крім цього, позивач посилався на те, що через відсутність належного контролю зі сторони відповідачки, діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 покинули займатися бальними танцями та ходити до музичних гуртів. 06.02.2018 р. відповідачка вигнала з дому сина ОСОБА_3, за що притягалася до адміністративної відповідальності за ст. 184 «Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов'язків щодо виховання дітей». Більше того, згідно з поясненнями відповідачки, у неї дуже напружені відносини із сином ОСОБА_3 і вона не заперечує проти його постійного проживав із батьком. Відповідачка часто від'їжджає закордон для влаштування свого особистого життя, залишаючи дітей на догляд бабусі чи няні, у зв'язку із чим діти часто залишаються без належної уваги та контролю матері, і крім цього відповідачка не має самостійного заробітку. Також, позивач посилався на те, що він постійно намагався проявляти належну турботу за усіма дітьми і в нього існують з ними теплі стосунки, засновані на довірі та любові. Саме він забезпечував відвідування дітьми гуртків та репетиторів, та повністю сплачував всі витрати, пов'язані із цим. Станом на 28.02.2018 р. він має переплату по аліментах у сумі 27896,14 грн., має самостійний заробіток та займається підприємницькою діяльністю. Також посилався на те, що має у власності трикімнатну квартиру та автомобіль. Таким чином, вважає, що визначення місця проживання дітей із ним відповідатиме їх найкращим інтересам, а тому просив суд визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 з їхнім батьком - ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Судом вирішено визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 з їхнім батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідачка ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, на те, що воно ухвалене безпідставно і неправомірно, що судом неправильно застосовані норми матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_8 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Позивач та його представник ОСОБА_9 не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представники органу опіки та піклування підтримали висновок органу опіки та піклування і просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом встановлено, що під час перебування у шлюбі у позивача ОСОБА_2 та відповідачки ОСОБА_1 народились діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.08.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання дітей разом з матір'ю, стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання дітей. На час розгляду зазначеної справи, діти проживали разом з матір'ю, батько проти цього не заперечував.

На підставі виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва, з позивача відбувається стягнення на користь відповідачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі Ѕ частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 15.02.2016 р. і до повноліття дітей. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеному 27 липня 2018 року державним виконавцем Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Занєвською А.А. заборгованість по сплаті аліментів станом на 30.06.2018 р. відсутня, переплата складає 15224,38 грн.

Житлово-побутові умови ОСОБА_2 в цілому забезпечують можливість належного виховання та розвитку дітей, що підтверджується актом №М-18-1 від 19.03.2018 року Служби у справах дітей.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що раніше він проживав разом із мамою ОСОБА_1, яка виїхала до Туреччини та фактично дуже рідко з ним спілкується. На теперішній час він проживає разом з татом, як і його сестра та брати, та не має бажання проживати разом з мамою.

Згідно висновку Органу опіки та піклування ММР від 17.10.2018 року №2358/02.02.01-22 встановлено доцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2

При прийнятті рішення суд критично віднісся до доводів відповідачки та її представника про те, що позивач не займається вихованням дітей, а своїми діями лише шкодить їх нормальному розвитку, здійснює на них психологічний тиск. Обставин та дій з боку позивача, які б негативно впливали на фізичний та духовний розвиток дітей як на складову виховання, в судовому засіданні не встановлено. Натомість відповідач від'їжджаючи на певний час за кордон, залишила чотирьох малолітніх дітей на піклування своєї матері ОСОБА_10 та сторонньої особи - няні ОСОБА_11

Крім того в судовому засіданні було встановлено, та не заперечувалося представником відповідача, що відповідачка фактично ще невизначений час не буде мати змоги повернутися в Україну та виконувати щоденні обов'язки по догляду за малолітніми дітьми, діти тривалий час проживають з батьком, а тому питання щодо визначення проживання дітей не можна відкладати на будь-який термін.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі, які свідчать про зміну ситуації з моменту ухвалення рішення суду від 29.08.2016 року щодо фактичного місця проживання дітей, та врахувавши положення ст. 51 Конституції України, ч. 6 - ч. 9 ст. 7, ст. 141, 150, 157, 159, ч.1 ст. 160, ст.161, ч. 1,2 ст.171 СК України, ст. 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, ст. 12 Конвенції з прав дитини, а також особисті якості батьків, можливість створення батьком дітям належних умов для виховання дітей, його більшу турботу і увагу до дітей, виходячи із найвищих інтересів дітей, аналізуючи кожен аспект відносин до дітей, висвітлений під час розгляду справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей, оскільки залишення дітей проживати з батьком відповідає їх інтересам та чинному законодавству, а також забезпечить розвиток дітей.

Висновки суду відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тесті рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно зі ст. ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Тобто під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом встановлено, що батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_8, є позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.08.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання дітей разом з матір'ю, стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання дітей. На час розгляду зазначеної справи, діти проживали разом з матір'ю, батько проти цього не заперечував.

Із пояснень позивача, проти яких не заперечила представник відповідачки, після ухвалення рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.08.2016 р. про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей разом з матір'ю, сторони тривалий час продовжували проживали разом за адресою місця проживання позивача, за якою проживали і в період шлюбу, а саме до літа 2017 року та займалися вихованням дітей, не зважаючи на те, що діти були зареєстровані за іншою адресою. Потім відповідачка забрала дітей та стала проживати з ними за іншою адресою.

В лютому 2018 року відповідачка написала заяву у Службу у справах дітей адміністрації Центрального району про те, що буде проходити лікування, а тому не заперечує, щоб діти залишилися з батьком ( позивачем у справі) на час її лікування, що підтверджується її заявою від 09.02.2018р.

В подальшому вона написала заяву у Службу у справах дітей адміністрації Центрального району від 15 березня 2018р. про те, що має намір тимчасово на нетривалий час виїхати за межі України для пошуку роботи та іншого місця проживання, в якій зазначила, що на час її відсутності діти будуть знаходитися у її матері та у няні з зазначенням місця їх проживання.

Після цього відповідачка залишила місце проживання в Україні, в якому проживала разом з дітьми, та виїхала до Туреччини, де перебуває до теперішнього часу, залишивши дітей на піклування матері та няні. Після цього позивач забрав дітей і вони постійно проживають з ним.

Аналіз зазначених обставин у справі не свідчить про те, що позивач самовільно та безпідставно змінив місце проживання дітей, визначене рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.08.2016 р. Позов про відібрання і повернення дітей за попереднім місцем проживання відповідачкою заявлено не було.

До теперішнього часу відповідачка не повернулася на територію України, в тому числі і через те, що завагітніла та народила дитину. На даний час вона має вид на проживання в Туреччині, має орендоване житло та бажає і надалі там проживати та в подальшому забрати дітей з собою. Проте, згоди з цього питання сторони не знайшли, а тому у провадженні суду знаходиться інша справа про надання згоди батька на виїзд дітей за кордон.

Отже, добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей після виїзду відповідачки до Туреччини сторони не досягли.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, слід врахувати те, що матеріали справи не містять даних про негативне ставлення позивача до дітей. Надані відповідачкою до апеляційного суду докази її звернень до правоохоронних органів стосовно поведінки позивача до її виїзду до Туреччини, характеризують особисті стосунки сторін і не містять інформації щодо насилля позивача по відношенню до дітей чи іншої негативної його поведінки стосовно них. І навпаки, надані сторонами докази, свідчать про напружені стосунки відповідачки з сином ОСОБА_3, якому на час винесення судом рішення виповнилося 12 років. Син ОСОБА_3 бажає проживати з батьком, а відповідачка проти цього не заперечує.

Позивач працює на постійній основі в ТОВ «ТРАНС ЛІДЕР» директором, має постійний заробіток.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеному 27 липня 2018 року державним виконавцем Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Занєвською А.А. заборгованість по сплаті аліментів станом на 30.06.2018 р. відсутня, переплата складає 15224,38 грн.

Житлово-побутові умови ОСОБА_2 в цілому забезпечують можливість належного виховання та розвитку дітей, що підтверджується актом №М-18-1 від 19.03.2018 року Служби у справах дітей.

Згідно висновку Органу опіки та піклування ММР від 17.10.2018 року №2358/02.02.01-22 встановлено доцільність визначення місця проживання дітей ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2

Відповідачка тривалий час, а саме з березня 2018 року перебуває у Туреччині. Згідно пояснень представника відповідачки була неофіційно працевлаштована, однак належних та допустимих доказів цього суду надано не було.

В матеріалах справи є докази того, що відповідачка на даний час проживає в Туреччині в орендованому приміщенні (строк оренди 1 рік), має там зареєстроване місце проживання та вид на проживання. Однак, належних та допустимих доказів, як то акт обстеження житлових умов проживання, складеного відповідними офіційними органами за місцем перебування відповідачки, про житлово-побутові умови відповідачки суду не надано. Надані представником відповідачки фотографії, з яких не можна зробити беззаперечний висновок, що на них відображені приміщення саме орендованого відповідачкою житла, не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази характеристики житла, в якому на даний час проживає відповідачка. Позивач та його представник заперечують, що ці фотографії мають відношення до приміщення, яке орендує відповідачка.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачка перебувала у стані вагітності та через свій стан здоров'я не могла приїхати до України, коли справа розглядалася органом опіки та піклування і судом. На даний час зі слів представника відповідачки вона народила дитину. Даний факт сторонами не оспорюється. Даних про те, що відповідачка перебуває у шлюбі з батьком дитини, суду надано не було, як і даних про те, що вона отримує дохід після народження дитини.

На підставі зібраних у справі доказів, колегія суддів вважає, що матеріалами справи встановлено, що відповідачка змінила своє місце проживання, яке мала на час винесення рішення Заводським районним судом м. Миколаєва від 29.08.2016 р., та виїхала на невизначений термін до Туреччини, отримала вид на проживання в ній і має намір залишитися там проживати постійно, між відповідачкою та сином ОСОБА_3 склалися напружені стосунки, тому вона не заперечує проти проживання сина з батьком. Виїхавши до Туреччини, відповідачка залишила своїй неповнолітніх дітей бабусі та няні, залишивши їх без безпосередньої особистої щоденної участі у їх вихованні, після чого батько дітей забрав їх до себе.

Як уже зазначалося раніше, відповідно до статті 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Діти сторін з народження проживають в Україні, мають сталі соціальні зв'язки, місце навчання, а питання про можливість їх виїзду для проживання в іншу країну вирішується у іншій справі.

Визначаючи місце проживання дітей з батьком, суд надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що позивач з моменту виїзду відповідачки до Туреччини постійно піклується про дітей, бере участь у їх духовному та фізичному розвиткові; старший син сторін значно більше прихильний до батька, має з ним більш тісний емоційний зв'язок та виявив бажання проживати разом із батько, мати тільки в телефонному режимі особисто спілкується з дітьми, у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дітей. Згідно пояснень представника відповідачки, ОСОБА_1 не заперечує проти спілкування дітей з батьком та проживання їх з ним на час її відсутності.

Отже, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про неврахування судом того, що батько дитини проживає з 23-річною дружиною, яка народила йому дитину та не має досвіду в спілкуванні з різними за віком дітьми, не відповідають матеріалам справи, так як суду було відомо про ці обставини, вони були враховані судом, а обов'язок по догляду за дітьми покладено на батька, а не на сторонніх осіб. Відповідачка в свою чергу не надала суду ніяких доказів про відносини, які склалися між чоловіком, з яким вона проживає в Туреччині, та дітьми сторін, про його ставлення до дітей.

Не надано суду також належних та допустимих доказів того, що батько дітей на думку відповідачки за режимом своєї праці, виходячи з того режиму, в якому він працював під час їх спільного проживання, не зможе особисто приділяти дітям належної уваги. Тому дані ствердження відповідачки носять характер припущення.

Не містять матеріали справи також достатньої кількості безспірних доказів того, що позивач викидає на сміття подарунки для дітей, які передає відповідачка та не дозволяє дітям їх приймати, а також навмисно перешкоджає дітям спілкуватися з відповідачкою по телефону.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд необґрунтовано взяв до уваги висновок органу опіки і піклування, у якому зазначена рекомендація залишити дітей з батьком, слід зазначити, що відповідно до цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, висновок органу опіки і піклування не може мати переваги над іншими доказами. Судом було належно його оцінено в сукупності з іншими доказами. Як убачається з висновку органу опіки та піклування, ним оцінювалася та ситуація, яка склалася на час розгляду питання про визначення місця проживання дітей, коли мати перебувала за кордоном та спілкувалася з дітьми тільки по телефону.

Саме по собі посилання відповідачки на те, що орган опіки та піклування не допустив на комісію представника відповідачки та не вислухав її думку через її представника, не свідчить про неправильне встановлення обставин, які покладені органом опіки та піклування в основу прийняття висновку. При цьому колегія суддів враховує, що відповідачкою не було повідомлено орган опіки та піклування про те, що вона перебуває у стані вагітності та не може особисто прийняти участь у засіданні цього органу. Достатньої кількості безспірних доказів стосовно взаємовідносин матері з дітьми та про бажання дітей залишитися з матір'ю, тощо, які могли вплинути на висновок органу опіки та піклування, крім тих, які були оцінені органом опіки та піклування та судом, відповідачкою надано не було.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як убачається з тексту рішення, суд не обґрунтовував свій висновок тим, що відповідачка до того, як виїхала з України не приділяла належної уваги вихованню дітей і що саме через це погіршилися їх успіхи в навчанні, тому доводи апеляційної скарги стосовно необґрунтованості позовних вимог в цій частині, не впливають на висновок суду, зроблений в рішенні, та не є підставою для його скасування.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи є суб'єктивним тлумаченням відповідачкою обставин справи та законодавства, яке регулює спірні правовідносини та зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належну правову оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року