ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/547/18 Номер провадження 22-ц/814/1364/19Головуючий у 1-й інстанції Гудков С.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Одринська Т.В.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 листопада 2018 року (час ухвалення судового рішення з 10:18:04 год. до 11:16:31 год., дата виготовлення повного тексту рішення 12.11.2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів удаваними, третя особа: приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Афанасієвський Дмитро Валерійович, Лубенська місцева прокуратура.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким:

визнати удаваним договір дарування від 15.11.2016 р., реєстровий №860, 69/100 приміщення торгового центру з підвалом площею 832,1 м.кв. із загальної площі 1 201,1 м.кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованою ОСОБА_2 ;

визнати удаваним договір дарування від 15.11.2016 року, реєстровий №861, 17/100 частин приміщення торгового центру з підвалом площею 202,4 кв.м. із загальної площі 1201,1 м.кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між дарувальником ОСОБА_5 і обдарованою ОСОБА_2 ;

визнати укладеним договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) 69/100 частини приміщення торгового центру з підвалом площею 832,1 кв.м. із загальної площі 1201,1 м.кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані на неприватизованих земельних ділянках площами 0,07 га та 0,01 га (кадастрові номери земельних ділянок НОМЕР_1 , НОМЕР_1 ), та в цілому складаються з:

частини №1, до складу якої входять приміщення літер: 1-1 площею 18,7 кв.м., 1-2 площею 18,1 кв.м., 1-3 площею 30,3 кв.м., 1-5 площею 3,4 кв.м., 1-6 площею 19,7 кв.м. - загальною площею 94,2 кв.м., що складає 8/100 частин торгового центру;

частини №2, до складу якої входять приміщення літер: 2-1 площею 101,6 кв.м., 2-2 площею 79,0 кв.м., частина підвалу площею 70,0 кв.м. - загальною площею 250,6 кв.м., що складає 21/100 частин торгового центру;

частини №4, до складу якої входять приміщення літер: 4-1 площею 106,3 кв.м., 4-2 площею 69,0 кв.м., частину підвалу площею 66,1 кв.м. - загальною площею 241,4 кв.м., що складає 20/100 частин торгового центру;

частини №5, до складу якої входять приміщення літер: 5-1 площею 176,8 кв.м., 5-2 площею 67,3 кв.м., 5-3 площею 1,8 кв.м. - загальною площею 245,9 кв.м., що складає 20/100 частин торгового центру;

визнати укладеним договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) 17/100 частин приміщення торгового центру з підвалом площею 202,4 кв.м. із загальної площі 1201,1 м.кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташовані на неприватизованій земельній ділянці загальною площею 0,06 га (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 ), та в цілому складається з: частини №6, до складу якої входять приміщення літер: 6-1 площею 1,4 кв.м, 6-2 площею 72,4 кв.м, 6-3 площею 6,8 кв.м., 6-4 площею 22,0 кв.м.,6-5 площею 51,7 кв.м., 6-6 площею6,9 кв.м., 6-7 площею 3,6 кв.м., 6-8 площею 6,4 кв.м., 6-9 площею 15,2 кв.м., 7-1 площею 16,0 кв.м.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що оспорювані правочини є удаваними з тих підстав, що реально його дружина придбала нежитлові приміщення за кошти із сімейного бюджету, про що свідчить розписка про отримання продавцями коштів.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за недоведеністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції дав хибну оцінку наданим у справу доказам, зокрема розписці, якою достовірно підтверджений факт вчинення сторонами саме купівлі-продажу нежитлових приміщень, безпідставно не взяв до уваги пояснення і позицію відповідачів у справі, які були сторонами оспорюваних правочинів, та підтвердили вчинення ними у дійсності договору купівлі-продажу.

Окрім того, суд першої інстанції помилково застосував приписи ч.4 ст.82 ЦПК України та прийняв до уваги встановлені факти і висновки судів у саправі про адміністративне правопорушення відносно його дружини ОСОБА_2

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у відзивах на апеляційну скаргу підтримали її доводи, стверджуючи, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення відповідачів, які визнали фактичні обставини, покладені в основу заявленого позову.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договори дарування 17/100 та 69/100 частин торгового центру з підвалом, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-8).

01.02.2018 року Управлінням захисту економіки в Полтавській області Департаменту захисту економіки національної поліції України було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 яка, будучи депутатом Бієвецької сільської ради Лубенського району Полтавської області згідно рішення першої сесії сьомого скликання Бієвецької сільської ради від 06.11.2015 року «Про інформацію сільської виборчої комісії про підсумки виборів депутатів сільської ради», суб`єктом, на якого відповідно до пп. «б» п.1 ч.1 ст.3 ЗУ «Про запобігання корупції» поширюється дія вказаного закону, порушила обмеження передбачені ч.2 ст.23 ЗУ «Про запобігання корупції» щодо заборони приймати подарунки, вартість яких перевищує один прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на день прийняття подарунка, одноразово, а сукупна вартість таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, перевищує два прожиткових мінімуми, встановлені для працездатної особи на 1 січня того року, в якому прийнято подарунки. Станом на 1 січня 2016 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1 378 грн. Сукупна вартість отриманих подарунків, таким чином, не повинна була перевищувати 2 756 грн.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 березня 2018 року, залишеною без змін Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 20.06.2018 року, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вищевказане правопорушення, передбачене ч.1 ст.172-5 КУпАП, і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 гривень з конфіскацією подарунка (а.с.25-26).

Під час розгляду Лубенським міськрайонним судом справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч.1 ст.172-5 КУпАП судом встановлено, що остання 15.11.2016 року отримала у подарунок від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 69/100 та 17/100 частин приміщення торгового центру, що розташований в с.Тарандинці Лубенського району Полтавської області (а.с.25).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договорів дарування приміщення торгового центру, що в с. Тарандинці Лубенського району Полтавської області, сторони усвідомлювали природу цих правочинів та значення своїх дій. Крім того, ця обставина встановлена постановою Лубенського міськрайонного суду від 19.03.2018 року при розгляді справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-5 КУпАП.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Наведені положення узоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року (справа № 6-1026цс16) та правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 квітня 2019 року (справа № 712/5260/16-ц).

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Оскільки згідно з частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший.

За таких обставин для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність (ст.77 ЦПК України), допустимість (ст.78 ЦПК України), достовірність (ст.79 ЦПК України) кожного доказу окремо, а також достатність (ст.80 ЦПК України) і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 надав суду світлокопії оспорюваних договорів дарування (а.с. 5-8), світлокопію розписки від 15 листопада 2016 року, оригінал якої оглянутий судом першої інстанції (а.с.39).

Оцінюючи зазначені докази, слід дійти висновку, що вони не є достатніми для підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу нежитлових будівель. Так, зі змісту договорів дарування вбачається, що ринкова і оціночна вартість часток нежитлових приміщень становила 221 350 грн. за 69/100 і 58 700 грн. за 17/100 (а.с.5 зворот, і 7 зворот). При цьому у розписці зазначено про сплату ОСОБА_2 10 000 грн. ОСОБА_3 за нежитлові приміщення без уточнення - за обидві відчужені частки, чи за всю будівлю.

Стверджуючи про незадовільний стан будівель, позивач, разом з тим, не надав суду належного доказу про вартість спірного об`єкта нерухомості, тобто не довів, що його дійсна вартість становить саме 10 000 грн.

Пояснення відповідачів, а саме фактичне визнання ними позову не є доказами у розумінні положень ст.76 ЦПК України, відповідачі по справі не були допитані як свідки в порядку ст.234 ЦПК України.

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судовими рішеннями у справі №539/269/18 (а.с.25-26, 132-133) встановлено, що 15.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були укладені саме договори дарування, що і стало підставою для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

При цьому як встановлено у цій справі ОСОБА_1 , особа, яка не брала участь у справі №№539/269/18, не спростував зазначені обставини.

Інші доводи апеляційної скарги не є істотними, отже, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів кожної із сторін.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27 травня 2019 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош

Т.В. Одринська

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов