Постанова

Іменем України

17 травня 2019 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Бородійчука В.Г.

суддів: Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 ;

ОСОБА_3 ;

представник відповідачів: ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року (ухвалене в приміщенні Монастирищенському районному суді Черкаської області 13 лютого 2019 року під головуванням судді Чорненької Д.С., повний текст якого складено 14 лютого 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та 3 % річних.

в с т а н о в и в :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

11 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики та 3 % річних від простроченої до платежу суми.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона згідно трьох угод позики, які були укладені в 2009-2010 роках відповідачу ОСОБА_2 передала кошти в розмірі 1 600 дол. США, 5 600 дол. США та 1 800 дол. США. Всі угоди були належним чином оформлені у вигляді розписок.

Із 9 000 доларів США, позичених відповідачам, в позасудовому порядку позивачці ОСОБА_1 було повернуто 250 дол. США, тому сума боргу на момент звернення до суду з позовними вимогами склала 8 750 доларів США.

Оскільки, у встановлений строк кошти повернуті не були, відповіді на надіслані ОСОБА_1 претензії отримано також не було, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав щодо стягнення боргу за договорами позики та просила стягнути на свою користь 243 853 грн. суми боргу, що еквівалентно 8 750 доларів США станом на момент подачі позову.

Крім того, вважає, що оскільки ст. 625 ЦК України передбачено, що внаслідок прострочення боржником грошового зобов`язання, відповідачі зобов`язані сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, тому просила стягнути з відповідачів також суму 3 % річних від простроченого платежу в розмірі 59 026 грн.

Суму боргу позивач просить стягнути з відповідачів солідарно, оскільки договори позики, що були укладені ОСОБА_2 , були укладені в інтересах сім`ї. ОСОБА_2 та ОСОБА_6 діяли узгоджено при отриманні позики та діють узгоджено в уникненні відшкодування боргу за угодами позики, тому й борг, на думку позивача повинні сплачувати солідарно.

21 серпня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на користь позивача ОСОБА_1 борг за угодами позики в розмірі 247 445 грн. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 63 445 грн., а всього 311 045 грн. та стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 258 068 грн. 75 коп боргу та судові витрати в сумі 2 881 грн. 98 коп., а всього 260 950 грн. 73 коп. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Ухвалено, що арешт на майно та (або) грошові кошти ОСОБА_8 на суму 311 045 грн. накладений згідно ухвали суду від 11 вересня 2018 року буде скасований після набрання рішенням законної сили.

Також ухвалено, що арешт на майно та (або) грошові кошти ОСОБА_2 буде залишено на 90 днів після набрання рішенням законної сили на суму 260 950 грн. 73 коп. В іншій частині арешт згідно ухвали суду від 11 вересня 2018 року скасовано.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися цивільно-правові відносини з приводу умов укладених договорів позики. Оскільки позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду з позовними вимогами відносно повернення боргу в розмірі 1 600 доларів США згідно розписки від 27 червня 2009 року і відповідач наполягав на застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності, тому в задоволенні позовних вимог в цій частині було відмовлено. В решті позовних вимог, суд дійшов висновку про їх задоволення та стягнення суми боргу та 3 % річних від простроченої до платежу суми. Позовні вимоги задоволено лише до відповідача ОСОБА_2 , так як суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено тієї обставини, що кошти використовувались в інтересах сім`ї ОСОБА_9 , а сам факт обізнаності ОСОБА_8 про наявність боргу в її чоловіка та наявність боргових розписок не може бути підставою для солідарного стягнення боргу.

Суму судового збору стягнуто у відповідності до ст. 141 ЦПК України та пропорційному відсотковому відношенню до частини задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року як незаконне та прийняти нову постанову, якої відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

ОСОБА_1 також оскаржила рішення суду, подавши в установленому порядку апеляційну скаргу. В своїй апеляційній скарзі просила рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за угодою позики від 27 червня 2009 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відновити за даною вимогою строк позовної давності, як пропущений з поважних причин та стягнути з ОСОБА_2 51 553 грн. 94 коп. боргу та судові витрати за подачу апеляційної скарги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що зі змісту наявних в матеріалах справи розписок від 28 лютого 2010 року та від 07 березня 2010 року не вбачається хто саме виступає позикодавцем, в тому числі не зазначена сама позивач як позикодавець.

Наявність оригіналів таких розписок у позивача без зазначення його даних, не може свідчити про наявність боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1

Крім того, на думку особи, що подає апеляційну скаргу, судом було помилково не застосовано строк позовної давності до всіх угод позики, як до розписки від 27 червня 2009 року так і до розписок від 28 лютого 2010 року та 07 березня 2010 року, хоча він наполягав про застосування строку позовної давності до всіх угод, суд на власний розсуд застосував такий строк тільки до однієї угоди, що була укладена в 2009 році.

Також, ОСОБА_2 зазначив, що районним судом неправомірно було стягнуто з нього судові витрати на користь позивача, оскільки він являється інвалідом ІІ групи загального захворювання і чинним законодавством звільнений від сплати судового збору. Суд не врахував дані обставини та дійшов помилкового висновку про стягнення з нього судових витрат.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд помилково стягнув суму боргу лише з одного відповідача ОСОБА_2 та безпідставно не задовольнив позовні вимоги відносно іншого відповідача ОСОБА_6 Крім того, не було стягнуто суму боргу за угодою від 27 червня 2009 року. Вказує, що грошові кошти в розмірі 1 600 доларів США саме з вини боржника ОСОБА_2 вибули з її володіння і з 2009 року вона позбавлена використовувати функції належних їй грошей.

ОСОБА_1 вважає, що як сторона договору позики, вона діяла добросовісно, а боржник ОСОБА_2 порушив боргові зобов`язання відповідно до вимог добросовісності та з огляду на загальновизначені звичаї.

Суд першої інстанції, не з`ясувавши поважність причин строку позовної давності порушив принцип пропорційності, балансу та рівності прав та обов`язків сторін.

Вважає, що суд не взяв до уваги ту обставину, що 07 березня 2013 року ОСОБА_2 за всіма трьома борговими розписками повернув по 50 доларів США за кожною з відміткою про це як в оригіналі так і в копії. Тому, на думку ОСОБА_1 є непослідовним висновок суду про стягнення боргу за розписками 2010 року і визнання факту, що по даних розписках позовна давність пред`явлення вимоги не пропущена, а по борговій розписці 2009 року пропущена.

Також зазначає, що суд помилково визнав не доведеною ту обставину, що кошти бралися в позику ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї, оскільки кошти позичалися для потреб ремонту квартири, тому вважає, що й інший відповідач ОСОБА_10 повинна відповідати за зобов`язаннями свого чоловіка і сума боргу підлягає стягненню в солідарному порядку.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначила, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтованими і підстав для їх задоволення немає.

Зазначає, що відповідач до судового розгляду справи визнавав борг за всіма трьома борговими розписками. Перебіг строку позовної давності необхідно визнавати з часу оформлення останньої розписки 07 березня 2010 року. Крім того, не бажаючи пропустити трирічний строк позовної давності 16 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про повернення боргу. Зволікання розгляду справи було зумовлене постійною зміною місця проживання відповідача, в зв`язку з чим справа скеровувалася для розгляду в суди тих областей де реєструвався відповідач. Вважає, що своїми шахрайськими діями ОСОБА_2 вводить в оману суд відносно своїх боргових зобов`язань та порушує її права не виконуючи взятих на себе зобов`язань.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає, що доводи її апеляційної скарги в частині вимоги про стягнення боргу за угодою позики від 27 червня 2009 року є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають до задоволення.

Вказав, що суд першої інстанції відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу за розпискою від 27 червня 2009 року правильно виходив з того, що нею пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даною вимогою. Районний суд правильно встановив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_2 боргу в сумі 150 доларів США за борговою розпискою від 27 червня 2009 року. Тому, судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за розпискою від 27 червня 2009 року є законним і обґрунтованим.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах від 18 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2

21 березня 2019 року до суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка ухвалою суду від 25 березня 2019 року була залишена без руху, у зв`язку з тим, що особа, яка подала апеляційну скаргу не сплатила судовий збір за її подачу.

ОСОБА_1 усунула недоліки, які були зазначені в ухвалі суду про залишення її апеляційної скарги без руху та сплатила судовий збір за подачу апеляційної скарги.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 15 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах від 18 квітня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи про її розгляд та з викликом сторін в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 27 червня 2009 року ОСОБА_2 отримав 1 600 доларів США на один місяць від ОСОБА_1 , які зобов`язувався повернути до 27 липня 2009 року.

В подальшому, ОСОБА_2 згідно розписки від 28 лютого 2010 року отримав від ОСОБА_1 5 600 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01 травня 2010 року та згідно розписки від 07 березня 2010 року отримав від неї ж 1 800 доларів США, які зобов`язувався повернути до 07 травня 2010 року.

Оскільки взятих на себе зобов`язань у встановлений строк відповідач ОСОБА_2 не виконав, тому ОСОБА_1 звернулася до нього з претензією, оскільки вона задоволена не була, тому вона звернулася суду з позовом для захисту свого порушеного права.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не повністю відповідає.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 614, 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних відповідно від простроченої суми.

Суду першої інстанції для підтвердження обґрунтованості позовних вимог були надані розписки від 27 червня 2009 року (а.с. 52 Т.1), від 28 лютого 2010 року (а.с. 50 Т.1), від 07 березня 2010 року (а.с. 51 Т.1). Згідно наданих боргових розписок вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 1 600 доларів США, 5 600 доларів США та 1 800 доларів США відповідно.

Дані докази свідчать про те, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини з приводу виконання договорів позики, за умовами яких ОСОБА_2 зобов`язувався у визначений законом строк повернути позичені в позивачки кошти.

Доводи ОСОБА_2 , приведені в апеляційній скарзі про те, що за розписками від 28 лютого 2010 року на суму 5 600 доларів США та від 07 березня 2010 року на суму 1 800 доларів США не можливо встановити в кого він позичив гроші, оскільки в даних розписках не зазначено особу, в якої кошти позичалися, а відтак ОСОБА_1 не має права ставити вимогу про стягнення таких коштів, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги з цих підстав та відмови у задоволенні позову, оскільки, в суді першої інстанції позивач надав оригінали таких розписок, які були досліджені судоми і суд правильно врахував, що згідно умов ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Одним із способів захисту цивільного права є припинення правовідношення, яке порушує право (п.7. ч.2 ст. 16 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 наполягала на захисті свого порушеного права, і обраний нею спосіб захисту свого порушеного права із застосуванням положень вимог ст. 625 ЦК України цілком відповідає інтересам позивача.

Вирішуючи питання щодо стягнення суми боргу та 3 % річних, суд правильно врахував положення закону, що регулюють даний вид правовідносин та виконав функцію щодо обов`язкового приведення свого розрахунку в судовому рішенні.

Із мотивувальної частини рішення вбачається, що суд також правильно врахував офіційний курс НБУ станом на момент подачі до суду заяви про збільшення позовних вимог та при здійсненні розрахунку виходив саме з офіційного курсу НБУ, а не курсу, вказаного у заяві про збільшення позовних вимог, про що зазначено в судовому рішенні.

При перевірці правильності розрахунку, апеляційний суд не виявив помилок суду першої інстанції у проведенні розрахунку боргу та 3 % річних від простроченої до платежу суми.

Щодо вирішення позовних вимог відносно солідарного стягнення суми боргу з ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до наступного висновку.

На момент розгляду справи в суді шлюб між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_11 є розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , яке видане 29 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області (а.с. 206 Т.1). Однак, сторонами у справі не оспорюється той факт, що на момент написання розписок та отримання коштів відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Вирішуючи спір відносно стягнення боргу з відповідачів, суд першої інстанції вважав, що позивач не надав суду належних доказів, що кошти були використані в інтересах сім`ї. Апеляційний суд погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору стає зобов`язаною особою лише за наявності двох умов: 1) договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дає підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_10 не заперечує своєї обізнаності щодо боргових розписок свого колишнього чоловіка, однак заперечує факт використання коштів в інтересах сім`ї. Свідки, що були допитані в судовому засіданні суду першої інстанції хоча й не спростували, однак і не підтвердили факту спрямування коштів на потреби сім`ї ОСОБА_9 .

Самі лише твердження позивача з цього приводу не можуть вважатися належними доказами, оскільки крім наполягань позивача щодо даної обставини, позивачем не було надано більше будь-яких обгрутованих доказів, які б підтверджували факт спрямування коштів саме на потребу інтересів сім`ї відповідачів, а не на власні потреби ОСОБА_2 . Тому доводи позовної заяви та апеляційної скарги з приводу солідарного стягнення коштів є не підтвердженими належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 77 та 78 ЦПК України. Тому, висновок про відмову в задоволенні позовних вимог відносно ОСОБА_10 є правильним, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його зміни чи скасування в цій частині колегія суддів не вбачає.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення суми боргу за розписками від 28 лютого 2010 року та 07 березня 2010 року, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що в мотивувальній частині позовної заяви (а.с.1-6 Т.1) ОСОБА_1 просила поновити їй строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами як такий, що пропущений з поважних причин, які обумовлені об`єктивними обставинами та сподіваннями, що відповідач ОСОБА_2 добровільно виконає свої зобов`язання та поверне борг.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву (а.с. 19-20 Т.2) просив застосувати строк позовної давності до зобов`язання за договором позики від 27 червня 2009 року, районний суд взявши до уваги цю обставину, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 саме відносно боргових зобов`язань відповідача за розпискою від 2009 року.

Доводи ОСОБА_2 , приведені ним в апеляційній скарзі про те, що судом було помилково не застосовано строк позовної давності до всіх угод позики, як до розписки від 27 червня 2009 року так і до розписок від 28 лютого 2010 року та 07 березня 2010 року так як він наполягав про застосування строку позовної давності до всіх угод спростовуються матеріалами справи, а саме вищевказаним відзивом на позовну заяву, де на (а.с. 20 Т. 2 зворотня сторона) конкретно зазначено прохання ОСОБА_2 про застосування позовної давності саме до угоди від 27 червня 2009 року.

Будь-яких інших заяв про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Цими ж обставинами спростовуються і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд помилково, на власний розсуд, відмовив в задоволенні її вимог по розписці 2009 року та задовольнив за розписками 2010 року, хоча на її думку строк позовної давності необхідно було поновити за всіма 3-ьома розписками.

Перевіряючи правильність висновків суду в цій частині колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачає, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Аналогічний висновок щодо застосування норм ст. 261 ЦК України та визначення початку перебігу позовної давності викладений у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 02 вересня 2014 року у справі № 915/1437/13, у постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 910/9452/17.

Крім цього, відповідно до Правової позиції Верховного суду України у справі № 6-116цс13 початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Позивач, просила поновити строк позовної давності та задоволити позов, у зв`язку із тим, що вона звертався до суду із аналогічним позовом, який був залишений без розгляду та те, що відповідачем ОСОБА_2 періодично у добровільному порядку було відшкодовано частину коштів по трьох розписках (договорах позики).

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що дійсно мало місце повернення ним частини боргу по розписці від 27 червня 2009 року, оскільки зі змісту даної розписки вбачається, що ОСОБА_1 власноручно на ній дописала відомості про повернення частини коштів, відповідач дану обставину заперечував, і крім того, таке посилання ґрунтується лише зі слів позивача і не може бути визнане судом як обґрунтоване, оскільки не підтверджене будь-якими іншими доказами.

В суді першої інстанції з даного приводу був допитаний свідок ОСОБА_12 , яка підтвердила факт визнання відповідачами боргу, однак дану обставину вона підтвердила лише зі слів позивачки, про що й вказав суд у своєму рішенні.

Іншими доказами визнання боргу ОСОБА_2 у 2018 році не підтверджено.

Суд першої інстанції правильно зазначив у своєму рішенні те, що про порушення свого права на повернення коштів за договором від 27 червня 2009 року позивач дізналася 27 липня 2009 року, коли повинні були бути повернуті їй кошти та строк позовної давності з врахуванням викладеного раніше закінчився 28 липня 2012 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що зверталася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу у 2016 році, тому строк позовної давності був перерваний, однак, таке посилання ОСОБА_1 є необґрунтованим, оскільки подана в 2016 році позовна заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду, що відповідно положень ч 1 ст. 265 ЦК України не є підставою для переривання строку позовної давності.

Крім того, висновок суду про те, що зміна відповідачем ОСОБА_2 місця реєстрації не може бути підставою для поновлення строку позовної давності, оскільки, позивач наділений правом подати позов за останнім відомим місцем проживання відповідача, що він і зробив, подавши позовну заяву до Монастирищенського районного суду Черкаської області у 2018 році є правильним. Крім цього, позивачу станом на час залишення її позовної заяви без розгляду, поданої у 2016 році, достеменно було відоме місце реєстрації відповідача ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , про що нею зазначено у позовній заяві.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

А тому, районний суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу за розпискою від 27 червня 2009 року правильно визначився із застосуванням відповідних норм права, врахував, що відповідач ОСОБА_2 подав письмову заяву про застосування строку позовної давності щодо вимог саме за цією розпискою.

Перевіряючи законність рішення районного суду, апеляційний суд враховує, що у строки, визначенні нормами ЦК України, позивач з відповідною позовною заявою не зверталася протягом тривалого часу з невідомих суду причин, тому районний суд правильно вирішив, що за даних обставин визнати невідомі причини поважними у суду підстав немає.

Суд правильно врахував, що якщо строк на звернення поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, це може порушити принцип юридичної визначеності. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від національних судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п. 41 рішення Євросуду по справі «Пономарьов проти України»). Тому у кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Тому, враховуючи вищеприведені мотиви, суд апеляційної інстанції вважає, що районний суд при ухваленні рішення, правильно визначився з характером спірних правовідносин, врахував положення закону про застосування позовної давності, надані сторонами докази як в підтвердження позовних вимог так і в їх заперечення, здійснив у своєму рішенні розрахунки заборгованості суми боргу та 3 % річних від простроченої до платежу суми, які визнані судом вищої інстанції правильними, а тому рішення суду в частині стягнення боргу та 3 % річних є законним і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Скасування заходів забезпечення позову судом було вирішено у відповідності до ч. 9 ст. 158 ЦПК України і підстав для визнання неправильного висновку суду в цій частині рішення, апеляційним судом не встановлено.

Разом з тим, ухвалюючи рішення суду в часині розподілу судових витрат, суд першої інстанції, провівши правильний розрахунок пропорційності щодо розміру стягнутих судових витрат відносно частки задоволення позовних вимог, припушився помилки та стягнув його з відповідача ОСОБА_2 , зазначивши при цьому, що наявне в матеріалах справи посвідчення інваліда ІІ групи не є належним чином посвідчене.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 141 Т.2), а саме Пенсійного посвідчення ОСОБА_2 , він являється інвалідом ІІ групи загального захворювання. Дата видачі посвідчення 09 жовтня 2013 року, термін дії довічно. На посвідченні мається гербова печатка Пенсійного фонду України і саме посвідчення відповідає встановленому зразку видачі посвідчень. Тому, районний суд помилково не врахував наявність пільг у відповідача ОСОБА_2 щодо сплати судового збору при розгляді справи.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_2 додано аналогічну ксерокопію такого посвідчення інваліда ІІ групи, що дає підстави вважати суду про помилковість висновку районного суду щодо стягнення з нього судового збору на користь позивача.

Згідно положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, відповідач є інвалідом ІІ групи і згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Тому судовий збір, визначений районним судом у розмірі 2 881 грн. 98 коп. необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового висновку про компенсацію позивачу суми судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ.

Оскільки, рішення суду скасовується лише в частині розподілу судових витрат, а в основній частині вирішення спору залишається без зміни, тому в даному випадку апеляційний суд не змінює розподіл судових витрат, як це зазначено в ч. 13 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Черкаської області, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та 3 % річних скасувати в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

В цій частині прийняти нову постанову, якою судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 2 881 грн. 98 коп. компенсувати позивачу ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови виготовлено 17 травня 2019 року.