ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3931/17 Номер провадження 22-ц/814/1258/19Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л.М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

секретаря Ткаченко Т.І.,

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за невиконання рішення суду,-

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. Зазначав, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2011 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 67 744, 43 грн. Вказував, що відповідач виконав рішення тільки 16 лютого 2017 року, а тому, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати у розмірі 56 370, 14 грн., 3% річних у розмірі 5 400, 99 грн за період невиконання рішення суду, а також витрати на правову допомогу і на публікацію оголошення в газеті.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 за несвоєчасне виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2011 року за період з липня 2014 року по лютий 2017 року: інфляційні витрати у розмірі 56 370, 14 грн., 3% річних у розмірі 5 400, 99 грн., судові витрати у розмірі 13 248.40 грн., а всього 75 019,53 грн.

Рішення оскаржив відповідач, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого ним заявлено під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з таких підстав, визначених ст. 375 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 листопада 2011 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 67 744, 43 грн.

Грошові кошти у розмірі 67 744, 43 грн. були перераховані ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_5 17 лютого 2017 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив неналежне виконання зобов`язання, що зумовило право позивача на стягнення з боржника сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Беручи до уваги, що відповідач порушив виконання покладених на нього судовим рішенням зобов`язань, то з нього на користь позивача підлягають стягненню суми, передбачені ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Доводи апеляційної скарги щодо доречності застосування наслідків пропуску строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки позивачем самостійно визначено період стягнення індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми лише у межах троьохрічного строку позовної давності з часу звернення до суду із даним позовом.

Твердження скаржника, що строк позовної давності щодо спливу строку позовної давності у листопаді 2014 року є необґрунтованими.

Так, згідно до положень ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення з боржника інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних у межах визначеного позивачем строку, який не перевищує строку загальної позовної давності з моменту звернення до суду із позовом.

Оцінюючи наведений позивачем розрахунок відповідних сум, колегія суддів вважає його таким, що відповідає вимогам закону і обставинам справи. Належність наведених розрахунків відповідачем не спростовано.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя /підпис/ Ю. В. Дряниця

Судді: /підпис/ Л. І. Пилипчук

/підпис/ О. В. Чумак

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського апеляційного суду Ю. В. Дряниця