ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1434/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат.

В обґрунтування позову зазначав, що 02.06.2008 року він був прийнятий до ВАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду електромонтера з експлуатації розподільних мереж 2 групи кваліфікації.

З 01.07.2014 року у зв`язку зі змінами в організаційній структурі управління продовжував працювати електромонтером з експлуатації розподільних мереж 3 групи кваліфікації Новомиколаївського району електричних мереж.

Згідно наказу №420-од від 27.07.2016 року ВАТ «Запоріжжяобленерго» перейменовано в ПАТ «Запоріжжяобленерго» з 01.02.2017 року.

З вересня 2017 року відповідач припинив йому виплату заробітної плати.

16 березня 2018 року його було звільнено з ПАТ «Запоріжжяорбленерго» на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідачем не було проведено повний розрахунок з ним в день звільнення.

23 серпня 2018 року йому була виплачена заборгованість по заробітній платі в повному розмірі, а саме у розмірі 55224,48 грн.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку нараховується з 16 березня 2018 року (день звільнення) по 23 серпня 2018 року (день виплати заборгованості по заробітній платі) та складає 31 661,30 грн.

Враховуючи те, що затримка у виплаті заробітної плати була більш ніж на один місяць відповідач зобов`язаний виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Компенсація становить з урахуванням величини приросту індексу споживчих цін у 2017 - 2018 роках 1142,72 грн.

Посилаючись на вищевикладені обставини, просив суд стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 16.03.2018 року по 23.08.2018 року в сумі 34 661,30 грн. та компенсацію в сумі 1142,72 грн.

В ході судового розгляду справи, представник позивача уточнив позовні вимоги та зазначив, що заборгованість по зарплаті була погашена разом із компенсацією втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплат, тому просив суд стягнути лише середній заробіток за час затримки виплати зарплати періоду з 16.03.2018 року по 23.08.2018 року в розмірі 31661,30 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за затримку у розрахунку по заробітній платі при звільненні за період з 16.03.2018 року по 23.08.2018 року у сумі 31661,30 грн., яка не включає податки та збори.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь держави судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ПАТ «Запоріжжяобленерго» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне встановлення судом першої інстанції обставин справи порушення, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач пропустив тримісячний строк для звернення із позовом щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплат.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що зазначений спір виник не з підстав, зазначених у ч. 4 ст. 274, апеляційну скаргу було призначено до розгляду порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 26 березня 2019 року (а.с.52), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк до 19 квітня 2019 року для надання відзиву на апеляційну скаргу разом з доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам процесу.

15 квітня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначав, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що законом визначено право позивача на виплату йому заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду з огляду на наступне.

Суд першої інстанції вірно визначив, що даний спір виник у сфері трудових відносин, відповідачем порушено права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Трудові правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України.

Встановлено, що ОСОБА_1 працював у ПАТ «Запоріжжяобленерго» у період з 02.06.2008 року (а.с. 8зв.).

16.03.2018 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України згідно наказу №1074-к від 15.03.2018 року (а.с. 9).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає 295,90 грн. без включення до її розміру податків та зборів.

В день звільнення відповідачем не було здійснено повний розрахунок з позивачем.

23.08.2018 року ОСОБА_1 була виплачена заборгованість по заробітній платі в повному розмірі, а саме у розмірі 55224,48 грн..

Таким чином, судом вірно встановлено, що позивач не отримував належних грошових виплат за період з 16.03.2018 по 23.08.2018 р.

За приписами ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йомувід підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 відповідачем не були виплачені належні суми в день звільнення, та на підставі ст.. 117 КЗпП України стягнув на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.

Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 31 661,30 гривень з розрахунку: 107 робочих днів (з 16.03.2018 року по 23.08.2018 року) х 295,90 гривень (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), що підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростовано.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення строку позовної давності є безпідставними та зводяться до переоцінки доказі з огляду на наступне.

Згідно абз. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/20І3 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Положеннями ст.. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Проте, відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, за приписами ч.2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції вірно встановив, що даний спір виник у сфері трудових відносин, відповідачем порушено права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, ст. 274, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегіясуддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: