ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» червня 2019 року

м. Харків

справа № 644/4799/15-ц

провадження № 22ц/818/3154/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 , представник заявника - ОСОБА_2 ,

заінтересовані особи - Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз», старший державний виконавець Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ісаєнко Артем Володимирович

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника - адвоката Максименка Олега Вікторовича на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року в складі судді Глібко О.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз», старший державний виконавець Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ісаєнко Артем Володимирович звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що суддею Орджонікідзевського районного суду м. Харкова 06 травня 2015 року постановлено та 08 червня 2015 року видано процесуальний документ, який в подальшому прийнято до виконання державним виконавцем, в якому не зазначено, що він ухвалений «Іменем України», та в якому була назва «Судовий наказ».

Зазначив, що оскільки документ не ухвалений «Іменем України», то він не є судовим рішенням та не є судовим наказом, тому державний виконавець повинен був винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження. Натомість, на підставі вказаного процесуального документа, який мав назву «Судовий наказ», державним виконавцем 10 грудня 2015 року складено постанову про відкриття виконавчого провадження № 49607773 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» заборгованості за послуги газопостачання та судового збору в розмірі 557,76 грн., незважаючи на резолютивну частину процесуального документа, зазначеного як «Судовий наказ» та в якому вказано про стягнення заборгованості в розмірі 342,61 грн., суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 78,13 грн. та 3 відсотків річних в розмірі 15,22 грн., а всього 435,96 грн. та судового збору у розмірі 121, 80 грн., не зазначивши при цьому резолютивну частину процесуального документа судді Орджонікідзевського районного суду від 08 травня 2019 року, який мав назву «Судовий наказ» та не надіславши її на адресу боржника рекомендованим листом.

Вказав, що оскільки вищевказаний судовий наказ не є судовим рішенням, а лише процесуальним документом, цей судовий наказ підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню повністю.

Просив визнати таким, що не підлягає виконанню повністю ухвалений не «Іменем України» та складений 06 травня 2015 року суддею Орджонікідзевського районного суду м. Харкова процесуальний документ під назвою «Судовий наказ» по справі № 644/4799/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» заборгованості за послуги газопостачання та судового збору в розмірі 557,76 грн.; зобов`язати старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ісаєнка А.В. не пізніше одного робочого дня з дня набрання чинності рішення суду здійснити виконавчі дії, в тому разі в реєстраційних службах на підставі визнання таким, що не підлягає виконанню повністю ухвалений не «Іменем України» та складеного 08 травня 2015 року суддею Орджонікідзевського районного суду м. Харкова процесуального документа під назвою «Судовий наказ» по справі № 644/4799/15-ц та не пізніше десяти календарних днів з дня набрання чинності рішення суду повідомити на адресу суду та його адресу про його виконання.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 та його представник подали аналогічні за змістом апеляційні скарги, в яких просили скасувати оскаржувану ухвалу суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважали, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційних скарг виклали вимоги заяви. При цьому зазначили, що судом порушено принципи цивільного процесу, не взято до уваги те, що судовим рішенням може бути тільки рішення, яке ухвалене «Іменем України», а «Судовий наказ», який ухвалений не «Іменем України» за результатом розгляду заяви про видачу судового наказу не є судовим рішенням, а тільки процесуальним документом, який не підлягає виконанню, та може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника - адвоката Максименка О.В. необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що підстав визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відповідно до статті 432 ЦПК України, не вбачається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання з ОСОБА_1

06 травня 2015 року суддею Орджонікідзевського районного суду м. Харкова прийнято наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» суму заборгованості за послуги з газопостачання в розмірі 342,61 грн., що утворилася за період з 01 квітня 2012 року по 01 квітня 2015 року; суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 78,13 грн. та 3% річних в розмірі 15,22 грн., а всього 435,96 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз» судовий збір в розмірі 121,80 грн.

Судовий наказ набрав законної сили 26 травня 2015 року та виданий стягувачу 08 червня 2015 року (а. с. 4).

12 червня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Харківміськгаз» звернувся до Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції із заявою про примусове виконання судового наказу, прийнятого суддею Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 травня 2015 року та виданого стягувачу 08 червня 2015 року (а. с.17а).

10 грудня 2012 року старшим державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі судового наказу, прийнятого суддею Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 травня 2015 року, який виданий 08 червня 2015 року, про стягнення заборгованості за газопостачання та судовий збір у розмірі 557,76 грн.

Постановою старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харкова від 11 липня 2016 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить.

Постановою старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харкова від 24 жовтня 2016 року накладено арешт на транспортний засіб VOLKSWAGEN Transporter, ідентифікатор НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво НОМЕР_2 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження.

Постановою головного державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби м. Харкова від 14 листопада 2016 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 65,00 грн.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

Як вбачається зі статті 95 ЦПК України (в редакції, чинній на час видачі судового наказу) судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Статтею 103 ЦПК України (в редакції, чинній на час видачі судового наказу) передбачено зміст судового наказу. Зокрема, частинами 1, 2 передбачено, що у судовому наказі зазначаються 1) дата видачі наказу; 2) найменування суду, прізвище та ініціали судді, який видав судовий наказ; 3) ім`я (найменування) стягувача і боржника, їх місце проживання або місцезнаходження; 4) посилання на закон, на підставі якого підлягають задоволенню заявлені вимоги; 5) сума грошових коштів, які підлягають стягненню, а також розрахунковий рахунок боржника (юридичної особи) в установі банку, з якого повинні бути стягнуті грошові кошти, якщо такий повідомлений заявником; 6) сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника; 7) відомості про порядок та строки подання заяви про скасування судового наказу.

Судовий наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження" та обов`язково містити положення про дату видачі судового наказу стягувачу, дату набрання судовим наказом законної сили та строк пред`явлення судового наказу до виконання. Зазначені відомості вносяться до судового наказу у день його видачі стягувачу для пред`явлення до виконання.

Відповідно до частини 1 статті 432 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню) суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно частини 2 статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Частиною 4 статті 432 ЦПК України передбачено, що про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Аналогічні положення містилися у статті 369 ЦПК України, в редакції, чинній на час видачі судового наказу та відкриття виконавчого провадження.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Згідно з інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є закінчення виконавчого провадження.

Проте у зв`язку з відсутністю чіткого визначення «інших причин» словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Іншими причинами є, наприклад, скасування чи зміна в апеляційному чи касаційному порядку рішення суду, або ж перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами, якщо виконавчий лист ще не виконаний.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі знайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

В суді апеляційної інстанції представник Міжрайонного відділу Державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області пояснив, що дійсно цей судовий наказ знаходиться на примусовому виконанні. Він є виконавчим документом, тому прийнято його до виконавчого провадження. Зазначив, що за цим судовим наказом ОСОБА_1 частково сплатив суму боргу.

Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню з підстав незазначення, що судовий наказ ухвалений «Іменем України» чинним законодавством та законодавством, що діяло на час видання судового наказу та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не передбачено.

Посилання ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на те, що судовий наказ, прийнятий суддею Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 травня 2015 року, виданий 08 червня 2015 року, не є судовим рішенням та не підлягає обов`язковому виконанню безпідставні, виходячи з наступного.

Дійсно, частиною 1 статті 209 ЦПК України (в редакції, чинній на час видачі судового наказу) передбачено, що суди ухвалюють рішення «Іменем України» негайно після закінчення судового розгляду.

Частиною 1 статті 208 ЦПК України (в редакції, чинній на час видачі судового наказу) передбачено, що судові рішення викладаються у таких формах: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови.

Виходячи з наведеного, та з урахуванням вищевказаних положень частини 1 статті 95 ЦПК України (в редакції, чинній на час видачі судового наказу) вбачається, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, до змісту якого застосовуються вимоги, передбачені статтею 103 ЦПК України (в редакції, чинній на час видачі судового наказу), тому у суду першої інстанції були відсутні підстави видавати судовий наказ «Іменем України».

Посилання ОСОБА_1 , та його представника у апеляційних скаргах на порушення судом першої інстанції принципів цивільного процесу, які, зокрема, передбачені частиною 1 статті 5 ЦПК України та пунктом 4 частини 5 статті 12 ЦПК України необґрунтовані, оскільки захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом не є тотожним потуранню вимогам осіб, які звертаються до суду із необґрунтованими та такими, що не базуються на процесуальних нормах, вимогами.

Щодо посилання ОСОБА_1 та його представника на статтю 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року, з положень якої вбачається, що державний виконавець здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених «Іменем України», судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» за своїм змістом судовий наказ повинен відповідати вимогам, встановленим статтею 103 ЦПК (в редакції чинній на час видачі судового наказу). Враховуючи, що судовий наказ одночасно є виконавчим документом і виконавчий лист не видається, він також має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року. Зокрема, він обов`язково має містити положення про дату видачі судового наказу стягувачеві, дату набрання ним законної сили та строк пред`явлення судового наказу до виконання.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 17 Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року, поміж інших підлягає виконанню державною виконавчою службою такий виконавчий документ як судовий наказ.

Статтею 18 вказаного Закону передбачені вимоги до виконавчого документа, у якому зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

З аналізу наведених положень вбачається, що судовий наказ є одним із видів виконавчого документа, у зв`язку з чим відсутні підстави для видачі судового наказу «Іменем України».

Видача судового наказу не «Іменем України», що на думку заявників, позбавляє судовий наказ статусу судового рішення, виходячи з положень ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» не є самостійною підставою для скасування судового наказу та не впливає на обов`язок ОСОБА_1 сплатити Публічному акціонерному товариству «Харківміськгаз» заборгованість за послуги з газопостачання.

Виходячи з того, що ОСОБА_1 та його представником не доведено необхідність скасування судового наказу, підстави для зобов`язання державного виконавця здійснити виконавчі дії не пізніше одного робочого дня з дня набрання чинності рішенням суду щодо визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Аналізуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Оскільки під час дослідження доказів і встановлення фактів у справі судом першої інстанції не порушено норми процесуального права, правильно застосовано норми матеріального закону, судове рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Проаналізувавши наведені норми та дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно прийнято рішення про відсутність підстав для скасування судового наказу, прийнятого суддею Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 травня 2015 року, ухвалу суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника - адвоката Максименка О.В. задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зведені до посилань на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника - адвоката Максименка Олега Вікторовича - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 05 червня 2019 року.