РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 року м. Рівне

Справа № 562/4278/18

Провадження № 22-ц/4815/889/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області в складі судді Кушніра О.Г. від 12 лютого 2019 року, проголошене в м. Здолбунів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, та додаткових витрат.

Позов мотивує тим, що на підставі рішенням Здолбунівського районного суду від 22 травня 2008 року з відповідача ОСОБА_2 стягувалися на її користь аліменти на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 600 грн.

На даний час їх син ОСОБА_3 є повнолітнім, однак продовжує навчання у Рівненському державному гуманітарному університеті на денній формі навчання, не має змоги самостійно отримувати заробіток та потребує матеріальної допомоги.

В свою чергу відповідач має можливість надавати таку допомогу, оскільки знаходиться у працездатному віці, працює та отримує дохід, однак жодних коштів на утримання сина не надає.

Просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з березня 2018 року та до закінчення навчання чи до досягнення дитиною 23 років, залежно від того яка з цих обставин настане першою, а також стягнути додаткові витрати на оплату навчання сина в розмірі Ѕ частини витрат, згідно з договору про надання освітніх послуг.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні положень ст.ст.77-78 ЦПК України про розмір доходів відповідача та можливості надання ним матеріальної допомоги на навчання повнолітньої дитини позивачем суду не надано. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила ст.185 СК України не застосовуються, оскільки зазначені правовідносини регулюються ст.199 цього Кодексу

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідно до договору про надання освітніх послуг №111-72-2 загальна вартість навчання їх спільного з відповідачем сина становить 57815 грн., яких нею вже сплачено 8000 грн.

Однак, на даний час вона не працює та не має можливості самостійно утримувати сина.

Відповідач не має інвалідності, є працездатною особою та не має на утриманні інших осіб, а тому має можливість утримувати сина.

Вважає, що оскільки відповідачем не надано жодного доказу щодо свого майнового стану, то суд мав всі підстави для стягнення з нього аліментів на навчання сина.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Частинами 1,2 статті 199 СК України встановлено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст. 182 СК України).

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомоги; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, в даному випадку обов`язок доказування того що, повнолітній син в зв`язку з продовженням навчання потребує матеріально допомоги, а відповідач має можливість надавати таку допомогу, лежить саме на особі, яка звертається з позовом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 травня 2008 року з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи 14 березня 2008 року і до повноліття дитини.

Згідно довідки №18.020 від 12 березня 2018 року ОСОБА_3 навчається у Рівненському державному гуманітарному університеті на денній платній формі навчання з 1 вересня 2017 року по 30 червня 2021 року.

Відповідно до умов укладеного між ОСОБА_1 та Рівненським державним гуманітарним університетом договору про надання освітніх послуг та додаткової угоди до нього загальна вартість освітніх послуг для ОСОБА_3 становить 57815 грн., оплата яких вноситься щосеместрово готівкою.

Таким чином, судом встановлено, що спільний син сторін по справі дійсно навчається на денній формі навчання в університеті, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Однак, будь-яких доказів розміру отримуваних ОСОБА_2 доходів, або його майнового стану, який би свідчив про наявність в нього можливості надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, позивачкою не надано, як суду першої інстанції, так і апеляційному суду.

Не свідчать про наявність у відповідача такої можливості і покликання позивачки на відсутність у нього інвалідності та не перебування на його утриманні інших осіб.

Не надано позивачкою і доказів на підтвердження своїх доводів про відсутність у неї роботи та своє важке матеріальне становище.

Жодних клопотань про витребування чи забезпечення доказів ОСОБА_1 не заявлялось.

Частиною сьомою статті 81 ЦПК України встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Доводи апеляційної скарги про те, що в зв`язку з ненаданням відповідачем жодного доказу щодо свого майнового стану суд мав всі підстави для стягнення з нього аліментів на навчання сина є безпідставними.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.

Саме такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15.

За наведеного, колегія суддів апеляційного суду погоджується і з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на оплату навчання повнолітнього сина.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати.

Позивачка звільнена від сплати судового збору у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", а тому судовий збір за подачу нею апеляційної скарги підлягає віднесенню за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Судовий збір за подачу ОСОБА_1 апеляційної скарги віднести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.