ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» травня 2019 року

м. Харків

справа № 643/15604/17-ц

провадження № 22ц/818/2571/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Ігнатової Т.В.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачів ОСОБА_3 .,

відповідачі - ОСОБА_4 , представник відповідача Жовнер О.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тимофєєва О.В., Товариство з обмеженою відповідальністю «ИРИС», представник відповідача Єршова О.І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Підлісна І.В.,

треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2019 року в складі судді Букреєвої І.А.

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Тимофєєвої Олени Василівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «ИРИС», приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Підлісної Ірини Володимирівни, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки недійсними внаслідок їх фіктивності, повернення сторін договорів у первісний стан та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та просили:

визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0337 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 червня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ИРИС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІВАТ», недійсним внаслідок його фіктивності та застосувати наслідки визнання договору недійсним шляхом повернення сторін в первісний стан;

визнати договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0337 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20 жовтня 2010 року між директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАТ» ОСОБА_7 . та ОСОБА_4 . недійсним;

скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ИРИС» на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,0337 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАТ» на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через представника подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким звільнити позивачів від сплати судового збору за вищевказаною позовною заявою.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважали, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, неправомірно визначив ціну позову та розмір судового збору, у зв`язку з несплатою якого їхній позов залишено без розгляду; що посилання суду при визначенні ціни позову на балансову вартість прибудови до будинку у розмірі 2 963 935,48 грн., визначену за актом приймання-передачі основних засобів та технічним паспортом, є незаконним, оскільки зазначених документів до суду не надано; що згідно першого оскаржуваного договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2010 року нерухоме майно відчужено за 435 000,00 грн., при укладенні другого оскаржуваного договору купівлі-продажу майна від 04 червня 2013 року вартість земельної ділянки склала 116 363,00 грн., а житлового будинку з надвірними будівлями 282 020,00 грн., а всього 398 383,00 грн., та нотаріусу під час укладення угод надавались оригінали оцінки ринкової вартості майна, отже суд мав визначити суму судового збору, виходячи з ціни позову відповідно до вартості нерухомого майна, визначеної оспорюваними договорами-купівлі-продажу; що позивачі взагалі не є платниками судового збору за даним позовом; що суд посилався на те, що на даний час відсутнє нерухоме майно, яке було предметом оскаржуваних договорів, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю «ИРИС» здійснено його реконструкцію, проте, надана Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 29 грудня 2014 року не містить відомостей щодо реконструкції саме спірного житлового будинку та надвірних будівель, який збудований з іншого матеріалу, ніж прибудова, крім того, площа прибудови склала 855,5 кв. м., тоді як розмір спірної земельної ділянки лише 337,00 кв. м., отже судовий збір не може бути визначений на підставі вартості такого майна; що згідно Декларації вартість прибудови становить 2 727 100,00 грн., однак, суд визначив ціну позову в розмірі 2 963 935,48 грн., що також порушує права позивачів; що спірне нерухоме майно на час подачі позову не було об`єднано з майном Товариства з обмеженою відповідальністю «ИРИС»; що самостійно правильно визначити ціну позову позивачі не в змозі у зв`язку з неодноразовою оцінкою спірного майна; що судом зобов`язано позивачів сплатити 50% судового збору у розмірі 5814,60 грн. у строк до 09 лютого 2019 року, проте, ухвала направлена їм лише 07 лютого 2019 року та отримана 12 лютого 2019 року, що об`єктивно унеможливило сплату ними судового збору; що визначений до сплати судовий збір у розмірі 5814,60 грн. складає 50% середньомісячного доходу сім`ї позивачів та його одноразова сплата у короткий строк призвела б до їх скрутного майнового становища, необхідності позичати кошти, тоді як суд міг розстрочити сплату судового збору на визначений час; що справа досі перебуває на стадії підготовчого провадження та судом не розглянуті клопотання позивачів про забезпечення позову та витребування доказів; що розмір судового збору, який визначено до сплати, перевищує 5% річного доходу позивачів за попередній рік та вони звертались до суду з клопотанням про звільнення їх від сплати судового збору, у задоволенні якого необґрунтовано відмовлено; що на час подачі позову у 2017 році 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які є ставкою судового збору за вимогу немайнового характеру, не могло складати 704,80 грн., отже, розрахунок в цій частині також є помилковим; що за подачу попередньої апеляційної скарги на ухвалу про залишення позову без розгляду, яка задоволена, позивачами сплачено судовий збір, який їм не повернуто, отже вони частково сплатили судовий збір за подачу позову; що позивачами подано інші позови до ОСОБА_4 та прибуття на судові засідання в цих справах потребує від них значних витрат.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що провадження у справі відкрито за позовом, поданим без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, а саме позивачами не сплачено судовий збір. Судом розстрочено позивачам сплату судового збору, однак визначену суму судового збору не сплачено у встановлений строк, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно частини 4 статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Тимофєєвої О.В., Товариства з обмеженою відповідальністю «ИРИС», приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Підлісної І.В., треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки недійсними внаслідок їх фіктивності, повернення сторін договорів у первісний стан та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно.

При поданні позовної заяви судовий збір позивачами не сплачено.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 22 січня 2018 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом (а. с. 54, том 1).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2018 року клопотання представників відповідачів про надання строку для сплати судового збору задоволено. Надано позивачам строк до 26 квітня 2018 року для сплати судового збору (а. с. 55-57, том 2).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 травня 2018 року позовну заяву залишено без розгляду (а. с. 69-70, том 2).

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2018 року зазначену ухвалу скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а. с. 130-131, том 2).

09 жовтня 2018 року до суду першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «ИРИС» надійшло клопотання про визначення ціни позову у розмірі 2 963 925, 48 грн. та надання позивачам строку для сплати судового збору у розмірі 11 629,20 грн. (а. с. 144-149, том 2).

10 жовтня 2018 року позивачами подано клопотання про звільнення їх від сплати судового збору з урахуванням їх майнового стану, стану здоров`я, необхідності здійснення витрат на проїзд до суду (а. с. 195-197, том 2).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року визначено ціну позову у сумі 2 963 935,48 грн., визначено суму, що підлягає сплаті у якості судового збору за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки недійсними внаслідок їх фіктивності, повернення сторін договору у первісний стан та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно в розмірі 11 629,20 грн.; клопотання представника позивачів ОСОБА_8 про звільнення позивачів від сплати судового збору задоволено частково; розстрочено сплату судового збору, зобов`язано позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатити 50 відсотків встановленого судового збору, що складає 5 814,60 грн. в строк 10 днів до 09 лютого 2019 року з вирішенням питання щодо стягнення залишку несплаченого судового збору при прийнятті остаточного рішення суду (а. с. 222-225, том 2).

22 лютого 2019 року від представника позивачів ОСОБА_3 до суду першої інстанції надійшла заява, у якій він вказав, що вказана ухвала суду є незаконною, визначений судом розмір судового збору позивачі не оплатили та просили судове засідання проводити без їхньої участі.

25 лютого 2019 року від представника позивачів ОСОБА_3 до суду першої інстанції надійшли заперечення на ухвалу суду від 29 січня 2019 року, зміст яких аналогічний вимогам апеляційної скарги (а. с. 229, 239-248, том 2).

Визначаючи ціну позову в ухвалі від 29 січня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час відсутнє майно, яке було предметом оспорюваних позивачами договорів купівлі-продажу житлового будинку, що разом з іншими частинами складали літеру «А-1» до 2014 року, оскільки після придбання земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 0,0337 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ИРИС» здійснило реконструкцію літери «А-1», що підтверджується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації № ХК 56 від 29 грудня 2014 року. Нежитлові приміщення 1 поверху № 1-7 в літ. «А-1» загальною площею 93,3 кв. м. АДРЕСА_2 кв. № АДРЕСА_3 площею 34,3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з надвірними будівлями літ. «А-1» загальною площею 59,7 кв. м. адресою: АДРЕСА_1 , були реконструйовані в прибудову до літ. «А-4» торгівельно-готельний комплекс площею 838,3 кв. м., та виробничий будинок (топочна) літ. «Б-1» загальною площею 19,9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорта від 26 липня 2017 року № 489 прибудова до літ. «А-1» знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Святодухівська, № АДРЕСА_4 .

За актом приймання-передачі основних засобів від 29 грудня 2014 року балансова вартість прибудови до літ. «А-1», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , складає 2 963 935,48 грн.

Оскільки позивач не визначив ціну позову, на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, суд визначив ціну позову на рівні балансової вартості прибудови до літ. «А-1», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та складає 2 963 935,48 грн. та відповідно розмір судового збору в сумі11 629, 20 грн.

Проте, такий висновок суду першої інстанції щодо розміру судового збору, який підлягає сплаті позивачами, є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно підпунктів 1, 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначено, що у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору. У справах про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину судовий збір сплачується залежно від вартості відшкодованого майна, щодо якого заявляються вимоги. У справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується за загальною сумою всіх вимог.

Згідно із пункту 12 роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

За змістом частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, не нижче від його балансової вартості.

Відповідно до частини 2 статті 176 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявлено вимогу щодо застосування наслідків визнання договору недійсним, яка має майновий характер, та за її подання судовий збір має сплачуватись, виходячи з вартості майна, що є предметом спірного договору. Проте, самого договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,0337 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 04 червня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ИРИС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІВАТ», який позивачі просили визнати недійсним внаслідок його фіктивності та застосувати наслідки визнання договору недійсним шляхом повернення сторін в первісний стан, матеріали справи не містять.

Однак, з відзиву на позов приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Підлісної І.В. вбачається, що з метою укладення спірного договору 04 червня 2013 року їй надано оригінали оцінки ринкової вартості земельної ділянки та житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, надано оригінал протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАТ» №01/06/13 від 01 червня 2013 року про надання ОСОБА_9 як директору товариства дозволу на продаж (відчуження) Товариству з обмеженою відповідальністю «ИРИС» за ціною 116 363,00 грн. без ПДВ земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,0337 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та на продаж Товариству з обмеженою відповідальністю «ИРИС» за ціною 282 020,00 грн. без ПДВ житлового будинку з надвірними будівлями літ. «А-1» загальною площею 59,7 кв. м., що знаходиться за вказаною адресою. В свою чергу, Товариством з обмеженою відповідальністю «ИРИС» було надано оригінал протоколу загальних зборів учасників товариства №03-06-2013 від 03 червня 2013 року, яким надано директору товариства дозвіл на купівлю зазначеного нерухомого майна за відповідною ціною (а. с. 68-69, том 1).

Таким чином, судова колегія вважає що суд першої інстанції може визначити ціну позову у розмірі загальної вартості майна, відчужуваного за спірним договором, а саме, в сумі 398 383,00 грн.

Судовий збір за подачу позовної вимоги майнового характеру за таких умов становить 1% від цієї суми - 3983,83 грн.

При цьому, слід звернути увагу на те, що суд першої інстанції в процесі розгляду справи має можливість встановити дійсну вартість спірного майна та ціну позову з подальшою сплатою позивачами недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору.

Тому, з висновком суду першої інстанції щодо визначення ціни позову у розмірі 2 963 935,48 грн., виходячи з балансової вартості прибудови до літ. «А-1», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 № АДРЕСА_4 , на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації та акта приймання-передачі основних засобів від 29 грудня 2014 року, судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

З відповіді Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №5176 від 10 вересня 2015 року вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями літ. «А-1» загальною площею 59,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлові приміщеннями 1 поверху №1-7 в літ. «А-1» загальною площею 93,3 кв. м. АДРЕСА_2 кв. № АДРЕСА_3 загальною площею 34,3 кв. м. за адресою: м. Харків, вулиця Святодухівська, № 4 реконструйовані в прибудову до літ. «А-4» (торгівельно-готельний комплекс) площею 838,3 кв. м. та виробничий будинок (топочна) літ. «Б-1» загальною площею 19,9 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 178, том 1).

Як вбачається з Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 29 грудня 2014 року щодо будівництва прибудови до торгівельно-готельного комплексу за адресою: м. Харків, вулиця Пролетарська, № 6-А з реконструкцією будівлі літ. «А-1» вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію 2 727 100,00 грн., у тому числі, витрати на будівельно-монтажні роботи - 1 532 367,00 грн., витрати на машини, обладнання та інвентар - 202 314,00 грн. (а. с. 149-153, том 1).

Однак, зазначена прибудова в цілому не є предметом позову у справі, тому визначення ціни позову на підставі її балансової вартості, зокрема, включення до ціни позову витрат на будівельно-монтажні роботи, витрат на машини, обладнання та інвентар під час реконструкції, є безпідставним та призводить до необґрунтовано завищеного розміру суми судового збору, який визначено судом до сплати позивачам.

Крім того, акта приймання-передачі основних засобів від 29 грудня 2014 року, яким би була визначена балансова вартість прибудови до літ. «А-1», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , у розмірі 2 963 935,48 грн., на який посилався суд першої інстанції при визначенні розміру судового збору, матеріали справи не містять.

Не погоджується судова колегія і з розрахунком суду щодо сплати судового збору за подання позовних вимог немайнового характеру, виходячи з наступного.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявлено чотири вимоги немайнового характеру щодо визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки від 04 червня 2013 року недійсним; визнання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки від 20 жовтня 2010 року недійсним; скасування реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ИРИС» на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, а також скасування реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВАТ» на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку.

За кожну вимогу немайнового характеру підлягає сплаті судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому позовна заява подана до суду.

Враховуючи, що позовна заява подана до суду 04 грудня 2017 року та згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року складав 1600,00 грн., за кожну немайнову вимогу підлягав сплаті судовий збір у розмірі 640,00 грн., а не 704,80 грн., як зазначено судом першої інстанції.

Виходячи з викладеного слід дійти висновку, що обґрунтованою сумою судового збору, який мав бути визначений до сплати судом першої інстанції є сума у розмірі 6543, 83 грн. (640,00+640,00+640,00+640,00+3983,83), а не 11 629,20 грн.

Крім того, 10 жовтня 2018 року позивачами подано клопотання про звільнення їх від сплати судового збору з урахуванням їх майнового стану, стану здоров`я, необхідності здійснення витрат на проїзд до суду (а. с. 195-197, том 2).

На підтвердження доводів щодо неможливості сплати судового збору позивачами надано копії медичних довідок від 08 жовтня 2018 року про стан здоров`я ОСОБА_2 , яка має хронічні хвороби та потребує медикаментозного лікування та ОСОБА_1 , який хворіє на гіпертонічну хворобу; копію висновку судово-психологічної експертизи за матеріалами кримінальної справи, у відповідності до якого потерпілим за кримінальною справою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завдано моральну шкоду внаслідок смерті їх дочки (а. с. 198-205, том 2).

Також позивачами надано довідки про їх заробітну плату. З довідки №41 від 02 травня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 за період з квітня 2017 року по квітень 2018 року отримав дохід у розмірі 90 880,43 грн. (а. с. 64, том 2).

З довідки №116 від 07 травня 2018 року вбачається, що з січня по грудень 2017 року дохід ОСОБА_2 склав 51 242,36 грн. (а. с. 65, том 2).

Отже, загальний дохід позивачів за рік становить 142 122,79 грн.

Судом першої інстанції клопотання позивачів про звільнення від сплати судового збору задоволено частково; розстрочено сплату судового збору, зобов`язано позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатити 50 відсотків встановленого судового збору, що складає 5 814,60 грн. в строк 10 днів до 09 лютого 2019 року.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо.

Відповідно до частини 1 статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Частиною 3 статті 136 ЦПК України передбачено, що з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя. Це пов`язано з тим, що, на думку суду, судовий збір є таким собі обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини виходить з того, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що, з урахуванням фінансового положення заявника, може бути ним сплачений. Адже невиправдано великий їх розмір, який не враховує фінансове положення заявників, а розраховується на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційного обмежує право на доступ до правосуддя. Зокрема, така позиція була викладена у справі «Георел і Георгетта Стоїческу проти Румінії».

У рішенні у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету» («Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), № 28249/95, ЄСПЛ, від 19 червня 2001 року).

При розгляді справ Європейський суд з прав людини встановлює, чи був, з однієї сторони, дотриманий баланс між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд справи, та з іншої правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема, правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді. Для того, щоб гарантувати такий справедливий баланс, та, власне зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від судового збору тих заявників, які можуть довести свою фінансову ситуацію.

Крім того, на переконання суду, при оцінюванні розміру судового збору слід обов`язково враховувати питання фінансової спроможності заявника його сплатити.

У зв`язку із цим у справі «ФК Мретебі проти Грузії» Європейський суд з прав людини, розглядаючи питання законності відмови Верховного Суду Грузії від звільнення від сплати судового збору заявника (футбольного клубу), відмітив, що Верховний Суд неналежним чином дослідив аргументи заявника, не вказав, чи достатньо наданих йому доказів на підтвердження фінансової неможливості сплатити судовий збір та не витребував доказів, яких, на його думку, не вистачало. Верховний Суд просто зазначив, що ніяких підстав для надання звільнення від судового збору не існувало.

За таких обставин Європейський суд з прав людини назвав відмову Верховного Суду звільнити заявника від сплати судового збору без відповідного обґрунтування «безпідставним» обмеженням права останнього на доступ до правосуддя та зазначив, що, на його переконання, відмова у звільненні була зумовлена виключно бажанням Верховного Суду поповнити державний бюджет.

Виходячи з процитованого рішення Європейського суду з прав людини, національним судам слід належним чином обґрунтовувати свої рішення про задоволення чи відмову у розстроченні, відстроченні, зменшенні чи взагалі звільненні від сплати судового збору.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; пункти 6364 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

Положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять вичерпного й чітко визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас, підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року (справа № 686/114/16-ц, провадження № 61-16723св18).

Матеріали справи свічдать про те, що судом першої інстанції не надано належну оцінку доводам позивачів щодо їх скрутного майнового стану та не обґрунтовано підстав для відмови у звільненні від сплати судового збору за умови, що судом було визначено розмір судового збору, що підлягає сплаті, який перевищував 5% розміру річного доходу позивачів.

Крім того, розстрочуючи сплату судового збору, суд першої інстанції не врахував, що надання позивачам строку 10 днів з дня постановлення ухвали, а саме до 09 лютого 2019 року, для сплати судового збору у розмірі 5 814,60 грн. є недостатнім з урахуванням обігу поштової кореспонденції.

Як вбачається з матеріалів справи копію вищезазначеної ухвали про розстрочення судового збору отримано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 лише 13 лютого 2019 року, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а. с. 227, 228, том 2), отже, вони об`єктивно були позбавлені можливості усунути недоліки та сплатити судовий збір у встановлений судом строк.

За таких умов судова колегія вважає, що суд першої інстанції, визначивши позивачам до сплати судовий збір у необґрунтовано завищеному розмірі, не надавши належну оцінку їх доводам щодо наявності підстав для звільнення від сплати судового збору, встановивши недостатній строк для сплати розстроченої частини судового збору, дійшов передчасного висновку щодо залишення позову без розгляду з підстав несплати судового збору.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Разом з тим, вимога ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо звільнення їх від сплати судового збору за подачу позову задоволенню не підлягає, оскільки таке питання має вирішуватися судом першої інстанції, у провадженні якого перебуває відповідна справа.

Водночас, судова колегія відхиляє доводи позивачів щодо того, що вони звільнені від сплати судового збору за подачу позову на підставі закону, оскільки заявлені ними позовні вимоги пов`язані з визнанням договорів недійсними та скасуванням реєстрації права власності та напряму не стосуються ані відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, ані відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, оскільки відповідні вимоги в цій справі ними не заявлено, тож у цьому випадку відсутні передбачені законом підстави для звільнення позивачів від сплати судового збору.

Також необґрунтованими є посилання позивачів щодо того, що за подачу попередньої апеляційної скарги на ухвалу про залишення позову без розгляду, яка задоволена, позивачами сплачено судовий збір, який їм не повернуто, отже вони частково сплатили судовий збір за подачу позову, оскільки судовий збір за подачу апеляційної скарги не входить до судового збору, який мав бути сплачений за подачу позову.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Отже, судовий збір за подачу апеляційних скарг на ухвали суду, що перешкоджають подальшому розгляду справи, підлягає розподілу між сторонами під час вирішення справи по суті.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що згідно статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Як вбачається з матеріалів справи провадження у справі відкрито ще 22 січня 2018 року, проте справа дотепер перебуває на стадії підготовчого провадження та по суті не розглядалась. Крім того, досі не вирішені клопотання позивачів щодо забезпечення позову та витребування доказів.

Оскільки порушено норми процесуального права, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2019 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 29 травня 2019 року.