ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності а порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту родинних відносин і визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати її мати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване в рівних частинах: по ј за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивача - ОСОБА_3 , спадкоємцем якої стала мати позивача - ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила свої спадкові права після смерті своєї матері. Позивач 19 травня 2017 року звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, на підставі якої було заведено спадкову справу № 283/2017, але постановою державного нотаріуса від 01 серпня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частину вказаної квартири після смерті ОСОБА_2 в постанові нотаріус посилився на відсутність свідоцтва про народження матері позивача. ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , однак документи про це не збереглися з причин постійних переїздів матері і бабусі позивача під час Громадянської війни в Росії та Другої світової війни. Факт родинних відносин позивача та її матері підтверджується свідоцтвом про народження, поясненнями свідків. Вона вирішила упорядкувати документи своєї родини та вирішити питання зі спадщиною, але виправити їх зараз немає можливості до вирішення питання про встановлення факту родинних відносин. Позивачу необхідно оформити документи на вказане спадкове майно, тому вона звертається з даним позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо (а.с. 3-4).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року позовна заява задоволена.

Встановлений юридичний факт про те, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною дочкою ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , право приватної власності на Ѕ частину квартири у Соборному районі за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є спадкоємицею, що фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 78-81).

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 84-88).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 , відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 06 липня 1950 року, є рідною дочкою ОСОБА_2 (а.с. 57).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 (а.с 50).

Право власності на вказану квартиру зареєстроване в рівних частинах: по ј за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивача - ОСОБА_3 (а.с. 11), спадкоємцем якої стала мати позивача - ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав після смерті своєї матері та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач 19 травня 2017 року звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, на підставі якої було заведено спадкову справу № 283/2017 (а.с. 49 зворот).

Постановою державного нотаріуса від 01 серпня 2017 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частину вказаної квартири після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з відсутністю свідоцтва про народження матері позивача (а.с. 9).

Суд вважав доведеним факт того, що ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , та виходив з того, що підтверджуючі цей факт документи не збереглися з причин постійних переїздів матері і бабусі позивача під час Громадянської війни в Росії та Другої світової війни.

Факт родинних відносин позивача та її матері підтверджується свідоцтвом про народження позивача, поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (цей свідок була соцпрацівником і обслуговувала тривалий час ОСОБА_3 за її місцем мешкання по АДРЕСА_2 , вона заповнювала документи на допомогу і продукти та інше і ці дані брала з документів ОСОБА_3 і особисто бачила документи позивача, ОСОБА_2 та її матері і може точно стверджувати, що вони рідні мати і дочка), обмінним ордером № 1142 від 16 липня 1976 року, де вказані родинні зв`язки (з їх документів /паспортів і свідоцтв про народження/) про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є рідні мати і дочка, копією свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 03 вересня 1993 року, де також вказані ці родинні зв`язки та довідкою щодо реєстрації місця проживання (а.с. 6, 12, 13, 50, 53, 55, 57).

Таким чином, суд виходив з того, що обставини позовної заяви про встановлення юридичного факту знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, доведені, а тому заява обґрунтована і підлягає задоволенню.

Судом з`ясовано і підтверджено доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 у віці 103 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 17 грудня 2002 року відділом реєстрації смерті в місті Дніпропетровську, актовий запис № 9625, після смерті якої відкрилася спадщина. Оскільки спадщина відкрилася у 2002 році і була фактично прийнята матір`ю позивача у 2002 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом (ЦК) України, в редакції закону 2003 року, а саме до 1 січня 2004 року, до даних спадкових правовідносин підлягають застосуванню і норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема, Цивільного кодексу Української РСР (ЦК УРСР) в редакції закону 1963 року, який був чинним на той момент.

Так, відповідно до ст. 525 ЦК УРСР, в редакції закону 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР, в редакції закону 1963 року, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Судом виходив з того, що оскільки за життя ОСОБА_3 не склала заповіт, право на спадкування виникає у її спадкоємців за законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 529 ЦК УРСРЄ, в редакції закону 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

У ст. 527 ЦК УРСР, в редакції закону 1963 року зазначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця.

Суд виходив з того, що спадкоємцем першої черги на момент смерті ОСОБА_3 була одна особа, а саме: її дочка ОСОБА_2 і їй при спадкоємстві за законом повинно належати все спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_3 .

У ст. 548 ЦК УРСР, в редакції закону 1963 року, вказано, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР, в редакції закону 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У відповідності зі ст. 526 ЦК УРСР, в редакції закону 1963 року, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

У ст. 17 ЦК УРСР, в редакції закону 1963 року, вказано, що місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.

Посилаючись на вищенаведені норми закону, суд виходив з того, що в даному випадку місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця - ОСОБА_3 , яка була прописана та постійно проживала на момент смерті за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 55 зворот) разом з донькою, яка таким чином прийняла спадщину.

Матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки спадщина після померлої ОСОБА_2 відкрилася у 2017 році, до даних спадкових правовідносин підлягають застосуванню і норми діючого спадкового законодавства.

Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частини перша, друга статті 1220 ЦК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 у АДРЕСА_3 (а.с. 55).

З матеріалів спадкової справи також вбачається, що позивач прийняла спадщину, оскільки в передбачені законом строки звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері - ОСОБА_2 (а.с. 50 зворот). В матеріалах даної спадкової справи відсутні будь-які інші заяви від спадкоємців.

Суд виходив з того, що після смерті матері і бабусі позивач прийняла свою спадщину, фактично вступила в управління, володіння та користування спадковим майном, які продовжує здійснювати до теперішнього часу, зокрема, разом зі своєю сім`єю підтримує вказане нерухоме майно у належному стані, виконує поточні ремонти, володіє та користується вказаним нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, позивач сплачувала і сплачує вартість споживання електроенергії за вказаною адресою, що підтверджується відповідними квитанціями, на її ім`я було отримано муніципальну картку на нерухоме майно за вищевказаною адресою.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом 1 інстанції безпідставно задовольнив позов, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, та спростування висновків суду, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: