Справа № 465/4302/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/764/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Мартьянової С.М. від 11 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод» про поновлення на роботі, визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису про звільнення в трудовій книжці, виплату втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод» про поновлення на роботі, визнання незаконним звільнення, визнання недійсним запису про звільнення в трудовій книжці, виплату втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити та поновити позивача на посаді економіста з праці 1 категорії ДП «Львівський державний ювелірний завод», визнати незаконним звільнення з посади економіста з праці 1 категорії ДП «Львівський державний ювелірний завод» у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, визнати недійсним запис №12 в трудовій книжці позивача про звільнення його з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що завдання та обов`язки економіста з праці 1 категорії, що були відображені у посадовій інструкції ДП, є ідентичними до посадових обов`язків, встановлених, зокрема для провідного економіста з праці, що закріплені Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників. Вказує на те, що посада економіста з праці 1 категорії формально була скорочена, проте фактично у новому штатному розписі передбачено посаду провідного економіста з праці, яка за посадовими обов`язками відповідає посаді, з якої позивач був звільнений. Вказує на те, що зміни в організації виробництва і праці в частині посади, яку займав позивач, не відбулося, оскільки фактично не було змін умов праці позивача. Зазначає, що судом неправильно установлено та досліджено обставини, які мають значення для справи, не надано належної оцінки тому, що зміна істотних умов праці, передбачена ч.3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності, або штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами правці. Також, вказує на те, що відповідач не пропонував позивачу посаду провідного економіста з праці, а тому позивач не мав змоги відмовитись від її зайняття. Крім цього, вказує на те, що відповідач не пропонував позивачу жодних посад на виконання вимог трудового законодавства, також, зазначає, що суд покликаючись на довідку відповідача №1086/28 від 25.09.2017 року стверджує про відсутність у відповідача вакантних посад за професією та спеціальністю, які б позивач міг зайняти з урахуванням його освіти та кваліфікації. Однак єдиними документами, які містять відомості про штат та посадові обов`язки, кваліфікаційні вимоги до осіб є штатний розпис та посадові інструкції до посад, що в ньому передбачені, однак судом вказаних документів досліджено не було.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити та завершувати судовий розгляд у його відсутності, незважаючи на постановлену ухвалу про визнання його явки у судове засідання обов`язковою, зважаючи на те, що у судове засідання прибула його представник та надала вичерпні пояснення по суті спору, що мали значення та представники сторін стосовно завершення розгляду справи за відсутності позивача не заперечили.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема на ст.64 ГК України, п.1 ч.1 ст.40, ст.ст. 42, 43, 49-2, 5-1 КЗпП України. КЗпП України, п.19 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 76, 81 ЦПК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач з 05.12.1975 року працював на Державному підприємстві «Львівському державному ювелірному заводі», а з 15.02.1999 року займав посаду економіста з праці 1 категорії.Відтак, в.о. директора ДП «Львівський державний ювелірний завод» видано наказ №111 від 12.04.2017 року «Про зміну істотних умов праці» та вирішено скоротити штат працівників з 01.07.2017 року з метою зменшення витрат та собівартості випущеної продукції, оптимізації організаційної структури підприємства, враховуючи висновки та рекомендації, викладені в аудиторському звіті від 10.02.2017 року №5202-03/1.На підставі згаданого наказу, роботодавцем прийнято рішення про скорочення посад у виробничо-економічному відділі, а саме - 2-х посад заступників начальника відділу, провідного інженера з підготовки виробництва, економіста з планування другої категорії, інженера з нормування праці 2 категорії, економіста з праці 1 категорії.27.04.2017 року в.о. директора ДП «Львівський державний ювелірний завод» Мончин Р.В. видав наказ №122 «Про вивільнення працівників виробничо-економічного відділу», де на звороті міститься розпис позивача про ознайомлення із таким 27.04.2017 року о 13:30 год.Як вбачається із витягу з протоколу №6 від 26.06.2017 року профкому ДП «ЛДЮЗ», профспілковою організацією надано згоду на звільнення, серед інших, позивача ОСОБА_2 у зв`язку із скороченням штату згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.На підставі наказу №33 від 29.06.2017 року ОСОБА_2 звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.Як вбачається із довідки ДП «Львівський державний ювелірний завод» №1086/28 від 25.09.2017 року, на ДП «Львівський державний ювелірний завод» відсутні вакантні посади за відповідною професією та спеціальністю, які б ОСОБА_2 міг зайняти з урахуванням його освіти та кваліфікації.Судом встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці. При цьому, як з`ясовано судом, відповідачем попереджено позивача про наступне звільнення за скороченням чисельності та штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме: скорочення чисельності та штату працівників (п.1ст.40 КЗпП України), через два місяці з дня ознайомлення з цим наказом. Вказані дії відповідача цілком відповідають положенням ст. 49-2 ч.1 КЗпП України, за якими про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.Заперечуючи на позовні вимоги, представником відповідача зазначалося про неможливість перевести працівників з їх згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, оскільки вакансії на підприємстві не появлялися, і як наслідок у керівництва підприємства не було можливості запропонувати вакантні посади або перевести позивача на іншу роботу.Перевіряючи обставини, на які посилався позивач та його представник в обґрунтування своїх позовних вимог, суд дійшов до висновку про те, що твердження останніх про порушення трудового законодавства при звільненні, спростовується дослідженими доказами по справі. Суд погодився з позицією відповідача, що дії відповідача щодо процедури звільнення за скороченням чисельності та штату працівників, відповідають діючому законодавству України в повному обсязі.Стосовно посилань позивача на не врахування його переважного права на залишення на роботі при вивільненні та не запропонуванні особі іншої роботи на тому ж підприємстві, судом звернуто увагу на ст. 49-2 ч.ч.2,3 КЗпП України, за якими при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, однак не встановлено порушень діючого трудового законодавства України.В судовому засіданні встановлено, що на підставі наказу №22 від 03.07.2007 року ОСОБА_3 з посади заступника начальника виробничо-економічного відділу переведена на посаду провідного економіста з праці планово-економічного відділу з урахуванням багаторічного стажу роботи на ДП «Львівський державний ювелірний завод» з 1970 року, що стверджується копією трудової книжки.Відтак, підстав для поновлення позивача на посаді, яку скорочено, визнавати його звільнення незаконним, а запис у трудовій книжці про це - недійсним, відсутні.Крім того, одним з пунктів вимог позову позивач ставить питання про стягнення на його користь суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З урахуванням викладеного й відмовляючи у даному позові, суд виходив з того, що не встановлено порушень закону в процедурі і порядку її звільнення, з чого слідує відсутність передбачених законом, обґрунтованих підстав для задоволення базової вимоги про поновлення звільненого працівника на роботі. У зв`язку з цим і відповідна вимога про стягнення суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що має похідний характер, не підлягає задоволенню.Відмова в позові виключає й задоволення моральної шкоди, присудити яку просить позивач. Таким чином, на підставі викладеного, суд, керуючись принципом змагальності, сприяючи всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та діючи в межах заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про недоведеність порушень трудового законодавства з боку відповідача при звільненні позивача з роботи та відсутністю підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод», в якому просив:

-поновити його на посаді економіста з праці 1 категорії ДП «Львівський державний ювелірний завод»;

-визнати незаконним звільнення з посади економіста з праці 1 категорії ДП «Львівський державний ювелірний завод» у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України;

-визнати недійсним запис №12 в трудовій книжці позивача про звільнення його з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України;

-стягнути з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу

-стягнути з ДП «Львівський державний ювелірний завод» на його користь моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Свій позов мотивував тим, що з 15.02.1999 року позивач займав посаду економіста з праці 1 категорії ДП «Львівський державний ювелірний завод». 27 червня 2017 року позивача звільнили з роботи у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Порівняно з іншими економістами, які залишилися працювати на підприємстві, позивач вважав, що має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, а також чималий досвід та довше інших працював на підприємстві. Виходячи з цього, мав переважне право на залишення на роботі, однак при звільненні цього до уваги не взяли. Згідно наказу ДП «Львівський державний ювелірний завод» №122 від 27 квітня 2017 року йому повинні були запропонувати альтернативну посаду згідно наявних вакансій на підприємстві відповідно до штатного розпису. Це зроблено не було, чим грубо порушено норми КЗпП. Позивач вважає, що його звільнення з роботи було проведено з порушенням ч.3 ст.49-2 КЗпП України. Відтак, у разі незаконного звільнення з роботи працівник, згідно з ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Одночасно з цим повинно бути вирішене питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, керівництво ДП «Львівський ювелірний завод» завдало позивачу моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить винести ухвалу про закриття провадження у справі в частині вимоги про стягнення моральної шкоди на підставі п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України з посиланням, також, на ст.ст. 49 ч.2 п.1, 277 ч.1 ЦПК України. Зазначає, що позивач хоче відмовитись від частини позовних вимог, а саме від позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Вказане клопотання підтримала і представник позивача у суді апеляційної інстанції. Відмова від позову у цій частині вимог підлягає прийняттю, у вказаній частині рішення суду підлягає визнанню не чинним, а провадження у справі закриттю, а тому у цій частині вимог рішення суду не переглядається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 Кодексу (КЗпП України) встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постановивід 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) вказав, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до статті 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як вбачається із доводів позивача та його представників у судах обох інстанцій позивач наполягає на тому, що змін у організації виробництва і праці (в частині посади яку займав позивач не відбулося).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, правильно було встановлено судом першої інстанції та додатково перевірено і апеляційним судом, шляхом витребування ряду первинних документів у відповідача протягом тривалого часу має місце скорочення значної чисельності працівників, внаслідок змін в організації виробництва і праці, через скорочення оборотних активів, зменшення прибутковості, неспроможності до відтворення та розширення виробництва, збільшення загальновиробничих витрат при виконанні обсягів виробництва, тощо, з метою зменшення витрат та собівартості випущеної продукції, оптимізації організаційної структури, тощо, про що було винесено ряд наказів, зокрема, що стосуються даної справи: наказ №111 від 12.04.2017 року «Про зміну істотних умов праці»; №122 від 227.04.2017 року «Про вивільнення працівників виробничо-економічного відділу».

Позивачем не заперечувалось та не оспорювалось вказаних фактів, не оспорювались вказані накази. Однак, по своєму тлумачачи вказані процеси, що відбуваються на підприємстві позивач вважає, що стосовно його конкретної посади змін у організації виробництва і праці не відбувається, оскільки після скорочення ряду посад у відділі, у якому він працював, були введені інші посади, зокрема, посада провідного економіста з праці, тому вважає, що в частині його посади змін в організації виробництва і праці не відбулося, а тому підстав для його звільнення не було. Крім цього, ця посада не була йому запропонована як вільна при вирішенні питання його звільнення. Ним не заперечується, що інших посад при звільненні, які б він міг займати на підприємстві не було та він на будь-які інші не претендував.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та такими, що не вказують на незаконність оскаржуваного рішення та підставність позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції, наведено вище та позивачем не оспрювалось та не спростовано, у відповідача мають місце протягом тривалого час зміни в організації виробництва і праці, внаслідок чого відбулося значне скорочення штату працівників, через що була скорочена, зокрема, і посада позивача.

При звільненні позивача було дотримано передбачену законом процедуру, дотримання якої у більшій частині позивач не оспорює, як і самого факту змін в організації виробництва і праці на підприємстві та скорочення штату працівників.

Що стосується утворення нової посади провідного економіста, яку вважає міг займати позивач та яка протиправно не була йому запропонована, як єдина вакантна на підприємстві, яку він міг займати, то, слід вказати, і про те, що позивачем, також, жодним чином не оспорено першочергового права на зайняття такої посади ОСОБА_3 (заступницею начальника виробничо-економічного відділу), якою така була зайнята у період попередження про звільнення шляхом переведення.

Зважаючи на вказане доводи позову та апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а рішення суду таким, що прийняте відповідно до правильно встановлених обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм закону, якими врегульовані спірні правовідносини, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Тому апеляційну скаргу слід визнати безпідставною та залишити без задоволення, залишивши оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Павліш Ярини Миколаївнив інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра