П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Київ

Справа № 756/12336/13

Провадження: № 22-ц/824/1626/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретарі Сербін Т.І., Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Іванової Світлани Олександрівни в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 квітня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Шумейко О.І., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Тіссані Груп», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19, про визнання недійсним договору іпотеки,

в с т а н о в и в :

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (після зміни назви - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 15 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та товариством з обмеженою відповідальністю «Тіссані Груп» (далі - ТОВ «Тіссані Груп») укладено договір комісії про відкриття акредитиву, за умовами якого Банк взяв на себе зобов`язання за рахунок комітента відкрити на користь бенефіціара - Petroncini Impianti Spa - безвідкличний документарний акредитив на суму 656 тисячЄвро . 15 травня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором комісії про відкриття акредитиву між Банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки (житлової нерухомості), за умовами якого іпотекодавець передала Банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач посилався на те, що Банком на виконання вищевказаного договору були здійснені платежі по акредитиву у розмірі 656 тисяч Євро, проте комітентом сплачено на його користь грошові кошти у загальному розмірі 47 847 Євро 45 центів, тобто, виникла заборгованість за договором комісії про відкриття акредитиву у зв`язку з невиконанням ТОВ «Тіссані Груп» своїх обов`язків (т. 1, а.с. 3-7, 92-94, т. 2 а.с. 13-18).

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 , не визнаючи заявлені позовні вимоги, звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки (житлової нерухомості) недійсним. В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилалась на те, що 15 травня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Тіссані Груп» за договором комісії про відкриття акредитиву між її батьком - ОСОБА_6 , який діяв від її імені та в її інтересах на підставі довіреності, та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки (житлової нерухомості), за умовами якого вона, як іпотекодавець, передала банку в іпотеку вказану вище квартиру. Зазначений договір іпотеки (житлової нерухомості) укладено у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19. Проте, у жовтні 2014 року їй стало відомо від її батька, який укладав спірний договір іпотеки, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19. - не є особою, яка 15 травня 2008 року вчиняла нотаріальне посвідчення договору іпотеки. Фактично договір іпотеки було посвідчено помічником нотаріуса, а тому укладений договір іпотеки є недійсним (т. 2 а.с. 85-87, 109-111).

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року позови АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 об`єднано в одне провадження(т. 2, а.с. 123-124).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 квітня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «КБ «Приват Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Приват Банк», треті особи: ТОВ «Тіссані груп», приватний нотаріус КМНО ОСОБА_19., про визнання недійсним договору іпотеки задоволено.

Встановлено нікчемність договору іпотеки, укладеного 15 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «КБ «Приват Банк» та посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_19.

Застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину - договору іпотеки, укладеного 15 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «КБ «Приват Банк» та посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_19., а саме: скасовано заборону відчуження № 4013, накладену 15 травня 2008 року приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_19. на підставі договору іпотеки, укладеного 15 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «КБ «Приват Банк», об`єктом обтяження за якою є квартира, що складається з трьох кімнат, загальною площею 146,60 кв.м., житловою площею 59,10 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; скасовано реєстраційний запис, внесений 15 травня 2008 року приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_19. до Державного реєстру іпотек на підставі договору іпотеки, укладеного 15 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «КБ «Приват Банк», об`єктом обтяження за якою є квартира, що складається з трьох кімнат, загальною площею 146,60 кв.м., житловою площею 59,10 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ПАТ «КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. (т.2, а.с. 213-222).

Не погодившись із таким судовим рішенням, Іванова С.О .в інтересах Банку подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила суд скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 квітня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 229-237).

В обґрунтування скарги зазначила, що експертний висновок щодо підпису приватного нотаріуса ОСОБА_19. від 18.02.2015 року не є належним доказом по справі. Зазначена експертиза була проведена з істотними порушеннями чинного законодавства України. Також судом не було взято до уваги заяву АТ КБ «Приват банк» про сплив строків позовної давності за зустрічними позовними вимогами. Також, суд безпідставно визнав наданий банком розрахунок суми заборгованості необґрунтованим, оскільки ОСОБА_2 не надано жодних доказів на підтвердження сплати частини суми заборгованості.

Справа неодноразово переглядалася в порядку апеляційного та касаційного провадження (т. 3, а.с. 71-78, 205-209, т. 4, а.с. 46-50).

Востаннє ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 квітня 2017 року справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 4, а.с. 166-169).

Ухвалами Апеляційного суду м. Києві від 16 листопада 2017 року та 10 травня 2018 року за клопотанням представника ОСОБА_18., який діє в інтересах ОСОБА_2 ,у справі призначеніпочеркознавчі експертизі та зупинено провадження у справі на час проведення експертиз (т. 5 а.с. 77-78, 148-149) .

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2018 року поновлено провадження у даній справі у зв`язку з неможливістю проведення почеркознавчої експертизи (т. 5 а.с. 177).

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовані Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч.6 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на відповідній території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, що відбулися 2 жовтня 2018 року, днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 3 жовтня 2018 року. Відповідне повідомлення голови новоутвореного суду опубліковано у газеті «Голос України» №185 (69/40).

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 3 жовтня 2018 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т.О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т.О., судді Гаращенко Д.Р., Пікуль А.А.

9 жовтня 2018 року ухвалою Київського апеляційного суду свказану справу прийнято до розгляду(т. 5 а.с. 202).

В судовому засіданні Іванова С.О. в інтересах АТ КБ «Приват банк» підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав, наведених у ній.

Придувалов В.В. та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приват банк» задоволенню не підлягає.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені районним судом.

15 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Тіссані груп» укладено договір комісії про відкриття акредитиву № 0805/4547/impa, за умовами якого комітент (ТОВ «Тіссані груп») доручає, а комісіонер (ЗАТ КБ «ПриватБанк») приймає на себе зобов`язання за плату від свого імені і за рахунок комітента відкрити на користь бенефіціара -PETRONCINI IMPIANTI SPA безвідкличний документарний акредитив, а також доручити підтверджуючому банку UniCredit, Italy , добавити своє безвідкличне підтвердження до акредитиву.

За умовами п. 1.3 договору комісії комітент також доручає, а комісіонер приймає на себе зобов`язання, від свого імені та за рахунок комітента укласти угоду з підтверджуючим банком про надання відстрочки у погашенні комісіонером його заборгованості перед підтверджуючим банком, яка може виникнути при проведенні таким підтверджуючим банком платежу по акредитиву на користь бенефіціара. Загальний строк відстрочки у погашенні заборгованості має складати три роки з дати проведення підтверджуючим банком платежу за акредитивом, періодичність погашення заборгованості - рівними частинами кожні 6 місяців.

Відповідно до п.п. 2.2.2, 2.2.3 договору комісії комітент ТОВ «Тіссані Груп» зобов`язалося сплатити комісіонеру комісію за зобов`язання по акредитиву за ставкою 4% річних. Нарахування комісії за зобов`язання здійснюється щомісяця в гривні за курсом НБУ на останній робочий день відповідного місяця. Крім того, комітент ТОВ «Тіссані Груп» зобов`язалося сплатити комісіонеру комісію за здійснені платежі по акредитиву по ставці 20% річних. Вказана комісія нараховується на суму, рівну різниці між сумою здійснених платежів по акредитиву та сумою коштів, наданих комітентом для здійснення відповідних платежів комісіонера, за період від дати проведення відповідного платежу по акредитиву до дати погашення заборгованості комітента перед комісіонером, що виникла при проведенні останнім платежу по акредитиву.

Оплата проводиться по реквізитах та в строки, вказані у відповідній вимозі комісіонера, що вручається повноважному представнику комітента або надсилається на адресу комітента листом з описом вкладення.

Згідно з п. 4.2 договору комісії у разі невчасного виконання сторонами зобов`язань по цьому договору винна сторона сплачує другій стороні пеню в розмірі 0,3%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, виходячи з суми невиконання зобов`язання за кожен день прострочки.

Відповідно до п.п. 6.3, 6.4 договору комісії нарахування пені за порушення сторонами виконання своїх зобов`язань буде здійснюватися протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було виконано. Строк позовної давності по вимогам по оплаті винагороди комісіонера та сплаті пені згідно з умовами цього договору встановлюються протягом 5 років.

Договір комісії укладений між сторонами у письмовій формі та підписаний представниками сторін.

( т. 1 а.с. 11-18)

15 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_6 , укладено договір іпотеки (житлової нерухомості), за умовами якого останньою передається в іпотеку нерухоме майно в забезпечення виконання зобов`язань позичальника ТОВ «Тіссані груп» перед іпотекодержателем, в силу чого останній має право в разі невиконання товариством зобов`язань, забезпечених іпотекою, та (або) невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами позичальника або іпотекодавця. Іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника ТОВ «Тіссані груп» за договором комісії про відкриття акредитиву № 0805/4547/impa від 15 травня 2008 року.

У пункті 7 договору іпотеки передбачено, що відповідач ОСОБА_2 надала в іпотеку належну їй на праві приватної власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 24 договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.6, 18.8.1, 18.8.2, 18.8.3, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

У договорі іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з п. 29 договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від свого імені.

З копії договору іпотеки убачається, що договір іпотеки укладений між сторонами у письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19., реєстровий № 4012.

(т. 1 а.с. 37-41)

В день укладення договору іпотеки приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19. була накладена заборона на відчуження предмету іпотеки до припинення дії договору іпотеки та внесено реєстраційний запис до Державного реєстру іпотек.

(т. 1 а.с. 41)

На виконання договірних зобов`язань комітентом ТОВ «Тіссані груп» були здійснені відшкодування суми платежу по акредитиву 8 квітня 2009 року на загальну суму 44634,56 євро та 28 квітня 2009 року на загальну суму 3212,89 євро.

(т. 1 а.с. 9-10)

Отже, починаючи з квітня 2009 року комітент припинив виконувати свої договірні зобов`язання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2011 року, стягнуто солідарно з ТОВ «Тіссані груп», ТОВ «Рондо торгівля та фінанси», ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення заборгованості за договором комісії № 0805/4547/від 15 травня 2008 року 9 484 109, 32 грн. та 345 721, 82 грн.

( т. 1 а.с. 32-34. 35-36)

Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Горлівки Донецької області від 8 грудня 2011 року встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2005 року по 2 жовтня 2011 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_4 та на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .

(т. 1 а.с. 137-140)

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір іпотеки (житлової нерухомості), на підставі якого АТ КБ «ПриватБанк» просить звернути стягнення на предмет іпотеки, є нікчемним (ст. 220 ЦК України), оскільки підписаний від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19 . іншою особою. Отже, не додержано вимог закону про його нотаріальне посвідчення, унаслідок чого підстави для задоволення позову банку відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилами ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). (стаття 572 ЦК України)

Згідно із ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 209 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

За приписами ст. 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Відповідно до ст. 13 Закону помічник нотаріуса не має права підписувати нотаріальні документи та використовувати печатку нотаріуса.

Згідно із ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У відповідності до положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конретного доказу для підтвердження іххніх вимог або заперечень. (ст. 77 ЦПК України).

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до наданих суду першої інстанції показань ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6 , допитаних у якості свідків, останні стверджують, що під час укладення договору іпотеки дії щодо його нотаріально посвідчення здійснювалися іншою особою, а не приватним нотаріусом ОСОБА_19.

Показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_6 узгоджуються з висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 18 лютого 2015 року №309 відповідно до якого, підписи від імені ОСОБА_19. в договорі іпотеки від 15 травня 2008 року, реєстровий № 4012, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «КБ «ПриватБанк», та підпис в картці із зразком підпису приватного нотаріуса ОСОБА_19., який знаходиться на сторінці 46 реєстраційної справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19 . - виконано не однією особою.

(т. 2 а.с. 141-148)

Даний висновок експерта є належним письмовим доказом та може бути спростований відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України лише відповідним експертним висновком.

Крім того, в матеріалах цивільної справи міститься довідка Державної прикордонної служби України від 2 вересня 2015 року, що отримана в рамках кримінального провадження № 0009587, внесеного в ЄРДР 30.10.2014 року за заявою ОСОБА_2 відносно приватного нотаріуса ОСОБА_19. за ч. 1 ст. 358 КК України, яка перебуває до теперішнього часу в провадженні Київської місцевої прокуратури № 5, згідно якої ОСОБА_19 , громадянка України, паспорт НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснила виїзд за межі України до Королівства Іспанії (Мадрид) з 30 квітня 2008 року до 18 травня 2008 року

(т. 3 а.с. 35-36)

В ході апеляційного розгляду адвокатом Придуваловим В.В. в інтересах ОСОБА_2 було надано довідку ШевченківськогоРВ ГУ ДМС України в м. Києві № 665 від 12.07.2018 року яка доводить що ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 10.10.2007 року.

(т. 5 а.с. 228)

Відповідний документ, наданий представником позивача за зустрічним позовом, був прийнятий колегією суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 367 ЦПК України в якості нового доказу, оскільки дана довідка була отримана стороною з метою усунення розбіжностей в анкетних даних приватного нотаріуса ОСОБА_19., які містяться в довідці Державної прикордонної служби України від 2 вересня 2015 року щодо її дати народження.

Окрім того, дані відомості, які також містяться в копії облікової картки ОСОБА_19. вже були в розпорядженні суду з жовтня 2014 року, як такі, що надані позивачем за зустрічним позовом з метою виконання приписів суду касаційної інстанції.

(т. 3 а.с. 222-225, 231)

Доводи представника Банку про те, що перетинання державного кордону України, здійснені іншою особою, а не ОСОБА_19. , колегія суддів відхиляє як безпідставні, зважаючи на те, що серія та номер паспорту, що зазначені в довідці Державної прикордонної служби України від 2 вересня 2015 року є тотожними відомостям, отриманим в ході повторного апеляційного перегляду справи, та свідчить про те, що вказаний закордонний паспорт видавався одній і тій же особі - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

(т. 5 а.с. 228)

Жодних доказів на спростування встановленихсудом обставин Банком не надано.

Також, колегія суддів враховує і те, що рішенням Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату від 14.03.2013 року анульовано свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю, видане Мінюстом України на ім`я ОСОБА_19 04.07.1996 року за № 2312 у зв`язку з неодноразовим порушенням нотаріусом чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій, відповідно до змісту якого протягом 2008-2012 років приватним нотаріусом ОСОБА_19. було вчинено 459 нотаріальних дій з використанням спеціальних бланків нотаріальних документів за відсутності приватного нотаріуса ОСОБА_19. на робочому місці, оскільки у цей час вона перебувала за кордоном, нотаріальні дії в офісі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_19. , яка перебувала за кордоном і була відсутня на робочому місці, вчинялися не самим нотаріусом, а сторонніми особами, чим неодноразово грубо порушувалися вимоги ст.ст. 1, 5, 43, 44, 45, 52 ЗУ « Про нотаріат», інші особи, маючи вільний доступ безперешкодно використовували спеціальні бланки нотаріальних документів для вчинення нотаріальних дій та вносили записи до реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, які не могли бути вчинені приватним нотаріусом ОСОБА_19.

(т. 3 а.с. 233-238)

Таким чином, на момент укладення договору іпотеки 15 травня 2008 року, приватний нотаріус ОСОБА_19. не перебувала на території України та не могла вчиняти дій щодо посвідчення даного договору.

Зазначена обставина дає підстави вважати, що судом першої інстанції правильно встановлено нікчемність договору іпотеки від 15 травня 2008 року, що укладений між ОСОБА_2 та Банком, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, а відтак дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог про визнання договору іпотеки недійсним колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 , виходив із того, що вона звернулася до суду з даним позовом у листопаді 2014 року, тобто, з дотриманням загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

В ході судового розгляду встановлено, що спірний договір іпотеки від імені ОСОБА_2 укладено її представником - батьком ОСОБА_6

Як зазначає ОСОБА_5 в своїх показах, про факт посвідчення договору іпотеки іншою особою йому стало відомо лише восени 2014 року, коли він намагався отримати дублікат укладеного договору.

Дана обставина стала підставою для звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів 30 жовтня 2014 року.

Установлені судом обставини підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Доказів на спростування таких обставин в розпорядженні суду немає.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 пропустила строк звернення до суду з відповідним позовом, зважаючи на дату укладення договору іпотеки, та приходить до висновку, що про порушене право (відсутність нотаріального посвідчення договору іпотеки) позивачу за зустрічним позовом стало відомо лише у 2014 році.

Доводи апеляційної скарги щодо виходу судом першої інстанції за межі заявлених зустрічних позовних вимог колегія суддів також відхиляє як безпідставні виходячи з наступного.

Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.

Норма частини 5 ст. 216 ЦК України дає право і встановлює обов`язок суду вийти за межі позовних вимог, а саме: суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. При цьому, суд не обмежений вимогами позивача.

На таку можливість посилається й Верховний Суд України в постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 р. Так, в пункті 3 вказаної постанови суд зазначає, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК та з урахуванням положення частини 4 ст. 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом, яким є осування наслідків недійсності нікчемного правочину (ч. 5 ст. 216 ЦК України). Крім того, в пункті 5 вищезазначеної постанови Верховний Суд України зазначає, що якщо позивач лається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен оцінку таким доводам позивача.

В даному випадку, суд обґрунтовано та всебічно дав оцінку доводам позивача про нікчемність правочину та застосував її наслідки.

При цьому слід зазначити, що розгляд даної справи проведено судом першої інстанції відповідно до вимог ЦПК України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги щодо обґрунтованості розрахунку заборгованості за договором комісії не заслуговують на увагу, оскільки в обговорення даного питання суд не повинен входити, зважаючи на відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, слід відмітити про те, що 8 грудня 2011 року рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівка Донецької області, що набрало законної сили, встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , майнового поручителя, однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , яка є предметом іпотеки.

Згідно з положеннями статті 74 СК України, статей 328, 334 ЦК України у ОСОБА_3 право на спірну квартиру виникло одночасно з ОСОБА_2 та на момент укладення ОСОБА_2 договору іпотеки (житлової нерухомості) спірна квартира вже належала їй і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі т.. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 квітня 2015 року ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Іванової Світлани Олександрівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 квітня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 31 травня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль