Справа № 461/8606/15 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/364/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника Управління комунальної власності Львівської міської ради - Чижович І.З., представника Львівської міської ради - Шевченко М.І., представників ОСОБА_4 - ОСОБА_15 , ОСОБА_16

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівського міського комунального підприємства «Айсберг» та Управління комунальної власності Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до Львівської міської ради, за участю третіх осіб: Львівського міського комунального підприємства «Айсберг», Управління комунальної власності Львівської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , вимоги якого уточнила, просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення першого поверху в будинку АДРЕСА_1 , позначене під індексом 30а-1 загальною площею 55,1 кв.м., частка: 1/1.

В обґрунтування позову покликалася на те, що у зв`язку з тим, що у зв`язку з необхідністю для користування додаткової площі для задоволення житлових потреб сім`ї, з 2000 року користувалася спірним нежитловим приміщенням для зберігання побутових речей, яке було безгосподарне, у якому збирались бомжі, неодноразово виникали загрози пожеж; за власні кошти відремонтувала його, встановила двері і привела приміщення до належного стану. Галицький РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області зафіксував факт постійного користування сім`єю з 2000 року по час звернення нежитловим приміщенням на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 . Вважає, що у зв`язку із добросовісністю своїх дій, набула право на нерухоме майно відповідно до ст. 344 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення першого поверху в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 55,1 кв.м., частка: 1/1.

Рішення суду оскаржили Львівське міське комунальне підприємство «Айсберг» та Управління комунальної власності Львівської міської ради, вважають його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Управління комунальної власності Львівської міської ради в апеляційній скарзі та поданих письмових поясненнях у справі зазначає про відсутність доказів на підтвердження факту користування позивачем нежитловими приміщеннями ще з 2000 року. Звертає увагу суду, що 14.06.2005 між Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ЛМКП по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг», на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 17.05.2005 №432, було укладено договір оренди №Г-3005-5, предметом котрого були нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 55,1 кв.м., оскільки відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 14.04.1987 №222 вказані нежитлові приміщення належали територіальній громаді м. Львова. Згідно бази обліку договорів Управління комунальної власності Львівської міської ради даний договір не припинено, приміщення не здано по акту приймання-передачі. На підставі акту звірки стверджує, що орендні платежі за договором здійснювались до 15.07.2016. Вважає, що беручи до уваги норми ч. 1 ст. 344 ЦК та роз`яснення, надані в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5, та листування між позивачем і третіми особами по справі, звертаючись до суду із позовною заявою, позивач знала, що спірні приміщення перебувають у комунальній власності та є об`єктом договору оренди, таким чином заволодіння позивачем спірним майном не було добросовісним. Апелянт вважає, що ОСОБА_4 була достеменно обізнана про право комунальної власності на спірні приміщення і що користування нею даними приміщеннями, якщо таке мало місце, без договірних відносин, було незаконним, відтак, така не може вважатись добросовісним володільцем приміщень. На думку апелянта, позивач була позбавлена можливості користуватись приміщеннями через використання орендарем, така була недобросовісним володільцем, не доведена також і обставина щодо давності та безперервності володіння нею спірними приміщеннями. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновок дільничного інспектора Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ, пояснення сусідів та мешканців будинку АДРЕСА_1 Також просить суд звернути увагу на висновки Верховного Суду у постанові від 24.01.2019 у справі №755/16913/16-ц, згідно яких набувальна давність на комунальне майно не розповсюджується. Беручи до уваги наведене, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 відмовити повністю.

ЛМКП «Айсберг» у апеляційній скарзі не наведено конкретних обставин щодо підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання права власності не нежитлове приміщення; разом із тим зазначено, що, на думку апелянта, рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним. Відтак, таке підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника Львівської міської ради Шевченко М.І., представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради Чижович І.З. на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення представників ОСОБА_4 - ОСОБА_15, ОСОБА_17 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_4 , керувався вимогами ст. 344 ЦК України, врахував пояснення свідків (сусідів та мешканців будинку АДРЕСА_1 , з яких вбачається, що позивачка із 2000 року добросовісно користувалася нежитловим приміщенням площею 55,1 кв.м. на поверховому плані під літерою 30А-1), представника відповідача Львівської міської ради (котрим визнано, що позивачка та члени її сім`ї дійсно понад 15 років добросовісно користувалися спірним нежитловим приміщенням, підтримували його у належному стані й це не порушує інтереси інших осіб), матеріали Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ, інші докази (якими підтверджується, що спірне приміщення тривалий час до 2000 року ніким не використовувалось, фактично було безгосподарним; ОСОБА_4 за власні кошти провела в ньому ремонт, поставила двері, і користуючись таким 15 років, використовуючи його як підсобне для зберігання речей домашнього вжитку, враховуючи відсутність у неї підвального чи іншого підсобного приміщення та житлово-побутових умов мешканців АДРЕСА_11 , постійно підтримує його у належному стані), - та виходив із того, що ОСОБА_4 добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується спірним нежитловим приміщенням, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення її позову та визнання за нею права власності на це приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Із довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири, що міститься у матеріалах до прийняття розпорядження міського голови від 27.01.1998 №40 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 26.01.1998 №78 "Про передачу квартир у власність громадян» та розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 26.01.1998 №78 «Про передачу квартир у власність громадян», слідує, що у кв. АДРЕСА_3 були зареєстровані й проживали: основний квартиронаймач ОСОБА_9 (сестра ОСОБА_4 ) - від з 08.12.1956 року; її сестра ОСОБА_4 - від 08.12.1956 року; донька ОСОБА_4 ОСОБА_5 - від 1957 року; брат ОСОБА_4 . ОСОБА_10 - від 09.02.1972 року; онук ОСОБА_4 . ОСОБА_7 - від 15.03.1977 року; онук ОСОБА_4 . ОСОБА_8 - від 1978 року; син ОСОБА_9 . ОСОБА_11 - від 1978 року; онука ОСОБА_4 . ОСОБА_12 - від 1987 року; чоловік племінниці осн. к/н ОСОБА_6 - від 23.12.1997 року.

27.01.1998 року виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 27.01.1998 року видано свідоцтво №Г-18708 про право власності на квартиру, зареєстровано ЛМБТІ і записано в реєстрову книгу за №30413, котрим посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О. 15.03.2000 року за реєстровим №707 та зареєстрованого у Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки і записано в реєстрову книгу №36 за реєстровим №30413 від 17.03.2000 року, реєстраційний номер 4494421, - вказана квартира була відчужена в рівних частках (по Ѕ ідеальній частині) ОСОБА_13 та ОСОБА_14

Із матеріалів справи слідує, що сім`я ОСОБА_4 тривалий період проживали у кв. АДРЕСА_4 та на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бочан О.І. 04.10.2012 року за реєстровим №515 та зареєстрованого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», реєстраційний номер НОМЕР_1 , - ОСОБА_4 набула права власності на вказану квартиру.

З наявного в матеріалах інвентаризаційної справи по будинку листа Виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів гр. ОСОБА_4 , ОСОБА_9 (АДРЕСА_1) від 21.04.1988 року, вбачається, що «розглянувши заяву гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_9 та враховуючи висновок міськжитлоуправління про технічну можливість експлуатації приміщення на першому поверсі пл. 55,1 кв.м., виконком Львівської міської Ради народних депутатів не заперечує передачі та закріплення приміщення на першому поверсі площею 55,1 кв.м. за квартирою АДРЕСА_5 » (з 1993 р. пл. П. АДРЕСА_1 .

Мешканці житлового будинку № АДРЕСА_1 (зокрема квартир за №№2 , 3, 4, 4б, 6, 6а) такі підтвердили той факт, що власник квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 з 2000 року постійно користується нежитловими приміщеннями загальною площею 55,1 кв.м. у вищевказаному будинку, що підтверджується їх заявами..

Вищезгаданий лист виконавчого органу органу місцевого самоврядування від 21.04.1988 р. та наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, на переконання колегії суддів доводять, що позивачка протягом усього часу володіння майном була впевнена, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Ознаки добросовісної поведінки особи, яка заволоділа чужим майном, визначено у ст.ст. 12, 388 ЦК України. Так, ч. 5 ст. 12 ЦК встановлює презумпцію добросовісної поведінки особи. Відповідно до ст. 388 ЦК володіння вважається добросовісним, коли особа на момент заволодіння не знала і не могла знати про те, що володіння нею майном є незаконним, про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Зазначені встановлені обставини колегія суддів вважає достатніми для визнання позивачки добросовісним володільцем.

Колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на договір оренди №Г-3005-5 та дію такого на протязі терміну 14.06.2005 р. - 2016 р. з огляду на п. 4.3 даного договору, за яким у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов Договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором.

Адже, згідно із п.п. 1, 2 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №432 від 17.05.2005, було вирішено надати в оренду ЛМКП «Айсберг» нежитлове приміщення 1-го поверху №30а-1 площею 55,1 кв.м. на пл. Генерала Григоренка, 4 терміном на 3 роки для статутної діяльності. Управлінню комунального майна укласти договір оренди згідно з цим рішенням.

Відповідно до п. 4.1 зазначеного договору оренди №Г-3005-5, термін договору оренди визначений з 14.06.2005 р. до 13.06.2006 р. включно (тобто лише на рік), а в силу п. 4.8 вказаного договору, чинність цього Договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено. Саме до такого визначення змісту умов договору приходить колегія суддів, застосовуючи тлумачення contra proferentem (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), - враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформовану в постанові від 18.04.2018 року у справі №753/11000/14-ц провадження №61-11сво17, відповідно до якої, у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.

Колегія суддів звертає увагу на зміст п. 1 зазначеного договору оренди №Г-3005-5 від 14.06.2005 р., згідно з яким «об`єктом оренди є нежилі приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 … загальною площею 55,10 м2… з індексами приміщень 30а-1 відповідно до поверхового плану виданого ЛМБТІ від 05.12.1979 року», тобто, в договорі сторони покликаються не на матеріали поточної інвентаризації 2005 року, а на дані інвентаризації 1979 року, що підтверджує відсутність доступу працівників Управління комунальної власності Львівської міської ради та ЛМКП «Айсберг» до вказаних приміщень.

Апелянт, Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради покликається на використання спірного приміщення комунальним підприємством для статутної діяльності, проте, як і ЛМКП «Айсберг», не зазначає конкретного цільового/функціонального використання спірного об`єкта.

Заперечуючи щодо задоволення позову, представники Львівської міської ради та Управління комунальної власності Львівської міської ради ствердили про те, що позивачка ОСОБА_4 не користується і не може користуватися спірним нежитловим приміщенням, оскільки таке використовується ЛМКП «Айсберг».

Разом з тим, представники апелянтів, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надали ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження користування спірним приміщенням ЛМКП «Айсберг», в суді апеляційної інстанції не змогли пояснити та підтвердити належними доказами в яких цілях використовувало спірне приміщення ЛМКП «Айсберг», не надали доказів на спростування тверджень позивачки про користування саме нею спірним приміщенням з 2000 року.

У долученому апелянтом до матеріалів справи акті звірки взаємних розрахунків станом на 06.02.2019 між Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та Львівським міським комунальним підприємством по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» по договору №Г-3005-5 від 14.06.05, адреса об`єкта: АДРЕСА_1, площа 55,1 кв.м., - відсутні будь-які дані за червень 2005 р. - грудень 2011 р.; зазначений акт звірки не підписаний ЛМКП «Айсберг», - відтак, такий не може прийматися як належний, допустимий та достовірний доказ по справі.

На переконання суду, договір оренди №Г-3005-5 від 14.06.2005 р., укладений між Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ЛМКП «Айсберг» не виконувався сторонами та виконаним не був, не спричинив/породив юридично значущих/правових наслідків від моменту укладення такого.

Колегія суддів не бере до уваги покликання представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 14.04.1987 №222, відповідно до якого, на думку скаржника, вказані нежитлові приміщення належали територіальній громаді м. Львова.

Адже, із початку серпня 2004 р. набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», прийнятий 01.07.2004 р., що визначив правові засади єдиної системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та обмежень цих прав. Приписи ст.ст. 182, 334 ЦК та Закону України №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчать про те, що державна реєстрація речового права на нерухомість є обов`язковою і моментом виникнення права на такі об`єкти визнається день проведення реєстрації.

Національним стандартом №2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 р. №1442, передбачено, що приміщення - це частина внутрішнього об`єму будівлі, обмежена будівельними елементами, з можливістю входу і виходу. У Державних будівельних нормах України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005, затверджених наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 18.05.2005 р. №80 (Додаток Б) приміщення класифіковано на житлові та нежитлові. До нежитлових приміщень належать приміщення у структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду, є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Відтак, слід враховувати, що будинок як єдиний майновий комплекс згідно зі ст. 188 ЦК України є складною річчю (нерухомим майном) до складу якої, зокрема, входять інші нерухомі речі (квартири, нежитлові приміщення), речові права на які підлягають державній реєстрації (роз`яснення, надані в Методичних рекомендаціях стосовно об`єктів нерухомого майна, права на які підлягають державній реєстрації, схвалених колегією Державної реєстраційної служби України 11.12.2012 р., протокол №3).

Разом із тим, як про те слідує із листа ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 04.04.2018 р. за №945, бюро технічної інвентаризації повідомило, що згідно архівних даних станом на 29.12.2012 р. право власності окремо на приміщення АДРЕСА_1 в БТІ не реєструвалось і окремо інвентаризаційна справа на це приміщення у відділі технічної та юридичної інформації не облікується.

У акті приймання-передачі житлового будинку АДРЕСА_1 з балансу ЛМКП «Айсберг» на баланс (управління) об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Левинське», затвердженому наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 28.12.2016 р. за №901 «Про затвердження акту приймання-передачі житлового комплексу АДРЕСА_1 з балансу ЛМКП "Айсберг" Галицької районної адміністрації на баланс ОСББ "Левинське"», завізованому у т.ч. директором ЛМКП «Айсберг», зазначено про відсутність у даному будинку нежитлових приміщень комунальної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. У відповідності з вимогами ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. До відання виконавчих органів, зокрема, міських рад, належать повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (п. 1 ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно із ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Зазначене, на переконання суду, свідчить про пасивну поведінку Львівської міської ради, як власника, щодо свого майна, яке перебувало в користуванні іншої особи, відсутність претензій чи вимог до володільця про повернення майна, той факт, що власник тривалий час обходився без нього, не виявляв зацікавленості до нього - що розуміється як втрата інтересу та відмова від права власності.

У ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

Відповідно до роз`яснень п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Аналогічні правові позиції сформульовані у висновках ВС, наведених у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду №61-6971св18 від 29.03.2018 р., №61-19156св18 від 01.08.2018 р., №61-8281св18 від 04.07.2018 р.

На переконання колегії суддів, позивачем повною мірою доведено законність володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння), тобто обставини, що мають значення для справи з огляду на зміст ст. 344 ЦК України.

Суд не приймає до уваги покликання апелянта Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на висновки ВС, зроблені у постанові від 24.01.2019 у справі №755/16913/16-ц, адже такі стосуються набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності в порядку приватизації житла, та жодною мірою не пов`язані із набуттям прав на об`єкти нежитлового фонду. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (постанова Верховного Суду України від 29.03.2017 року у справі №444/2909/15-ц). Відтак, спірні правовідносини не є тотожними чи подібними із тими, оцінку котрим надано ВС у зазначеній постанові.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги Львівського комунального підприємства «Айсберг» та Управління комунальної власності Львівської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.05.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.