ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/892/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом Хмельницької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року,

встановив:

У вересні 2017 року Хмельницька міська рада (далі - Рада) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Рада зазначила, що рішенням від 12 листопада 2014 року №43 вона надала ОСОБА_1 в оренду строком на 3 роки земельну ділянку площею 1 000 кв.м АДРЕСА_1 , для реконструкції приміщення магазину та офісу під житловий будинок і зобов`язала відповідача укласти договір оренди протягом чотирьох місяців від дати прийняття цього рішення. В указаний строк договір оренди не був укладений між сторонами, його підписано та зареєстровано лише 5 червня 2015 року. Після спливу встановленого Радою чотирьохмісячного строку та до дня укладення сторонами договору оренди ОСОБА_1 користувалася земельною ділянкою без правовстановлюючих документів і не вносила плату за землю, внаслідок чого місцевий бюджет недоотримав фінансових ресурсів на суму 11 003 грн 10 коп.

За таких обставин Рада просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 11 003 грн 10 коп. збитків, завданих використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року позов задоволено.

Суд виходив з того, що в період з 1 квітня до 1 червня 2015 року відповідач використовувала земельну ділянку без правовстановлюючих документів і не вносила плату за землю, у зв`язку з чим територіальна громада не одержала дохід.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір збитків за використання відповідачем земельної ділянки без правовстановлюючих документів визначений з порушенням норм чинного законодавства, натомість, суд не врахував цієї обставини, не дав належної оцінки дослідженим доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вказуючи на його законність та обґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції застосував закон (ст.ст. 22, 1166 ЦК України; ст. 156 ЗК України), який не поширюється на спірні правовідносини, та не застосував норми ст. 1212 ЦК України, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає зміні.

Встановлено, що рішенням Ради від 12 листопада 2014 року №43 передано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку площею 1 000 кв.м по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1 ), для реконструкції приміщення магазину та офісу під житловий будинок і зобов`язано відповідача укласти договір оренди землі у чотирьохмісячний строк від дати прийняття цього рішення.

5 червня 2015 року Рада та ОСОБА_1 уклали договір оренди землі, за умовами якого Рада передала відповідачеві вказану земельну ділянку у строкове платне користування строком на 3 роки. Цим договором визначено розмір орендної плати, що діє з 1 квітня до 31 грудня 2015 року в сумі 67 259 грн 12 коп.

У період з 1 квітня до 1 червня 2015 року ОСОБА_1 використовувала земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1 ) без оформлення речового права на майно та не вносила плату за користування землею у належному розмірі. На вказаній земельній ділянці було розташоване належне ОСОБА_1 нежитлове приміщення.

Виконавчий комітет Ради своїм рішенням від 13 липня 2017 року №488 затвердив акт комісії для визначення збитків власникам землі та землекористувачам від 12 травня 2017 року, згідно якого розмір збитків, заподіяних територіальній громаді внаслідок використання ОСОБА_1 земельної ділянки без правовстановлюючих документів, склав 11 003 грн 10 коп.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За змістом ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

В силу ст. 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Із положень ст. 206 ЗК України слідує, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі ХІІ - орендна плата).

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди (ст. 288 ПК України) .

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань (кондикційні зобов`язання) породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі підстави відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої особи.

За змістом указаних норм права відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладення договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року (справа №629/4628/16-ц) і постанові від 13 лютого 2019 року (справа №320/5877/17), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судами нижчих інстанцій при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції застосував до правовідносин сторін норми ст.ст. 22, 1166 ЦК України, ст. 156 ЗК України, Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, тобто приписи, які регламентують деліктне зобов`язання.

Частинами 1 і 2 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В силу п. «д» ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних норм відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Підставою для такого відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Предметом спору у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, є стягнення з особи, яка фактично користувалася переданою в оренду земельною ділянкою, але не оформила в установленому порядку речового права на чуже майно, безпідставно збережених коштів орендної плати.

Отже немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки, як зазначено вище, ці правовідносини за своїм змістом є кондикційними.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 фактично одержала дохід у результаті нездійснення плати за землю, зокрема в період з 1 квітня до 1 червня 2015 року вона не сплачувала за користування земельною ділянкою орендну плату, розмір якої в подальшому був встановлений сторонами у договорі оренди землі від 5 червня 2015 року, та безпідставно набула кошти в сумі 11 003 грн 10 коп.

Оскільки правова підстава для набуття (збереження) земельної ділянки в цей період у ОСОБА_1 була відсутня, то у Ради правомірно виникло право на стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 11 003 грн 10 коп., які мав би отримати місцевий бюджет. Отже ці кошти підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Ради в судовому порядку.

Суд першої інстанції встановив обставини справи повно та правильно, проте застосував норми матеріального права, які не регулюють спірні правовідносини.

З`ясувавши при розгляді справи, що Рада при пред`явленні позову до суду послалася не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд мав самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію останніх і застосувати для прийняття рішення ті норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У зв`язку з цим, рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування та правової природи стягуваних із відповідача коштів.

Посилання ОСОБА_1 на недоведеність вимог Ради та неналежну оцінку судом досліджених доказів суперечать фактичним обставинам справи.

При розподілі судових витрат суд першої інстанції дотримався вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2018 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а абзац другий резолютивної частини - в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Хмельницької міської ради (місцезнаходження - 29005, місто Хмельницький, вулиця Гагаріна, 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 33332218) 11 003 гривні 10 копійок безпідставно набутих коштів».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Стефанишин С.Л.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 4