Справа № 180/2621/18
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2019 р. м.Марганець

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої Хомченко С.І.
за участю секретаря Назаренко А.В.

за участю представників сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Марганці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -
ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 11.10.2016 року за № 438/к, яким його звільнено з посади підземного кріпильника 4 розряду на шахті №3/5 АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, поновити роботі на посаді підземного кріпильника 4 розряду на шахті №3/5 АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач просить суд поновити йому строк звернення до суду з даним позовом.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що, оскільки він був прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період, на нього розповсюджуються гарантії, встановлені ст. 119 Кодексу законів про працю України, а саме те, що на час військової служби за ним зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток. Незважаючи на це, відповідач, після укладення відповідачем контракту на проходження військової служби від 19.05.2016 року, звільнив позивача з роботи наказом № 438/к від 11.10.2016 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що є незаконним. Оскільки він з 27 травня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, він був обмежений у вільних діях по захисту своїх трудових прав і не мав можливості звернутися до суду, а тому просить суд визнати поважними причини пропуску строку звернення з позовом до суду та поновити цей строк.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві.
Представник відповідача АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов, та зазначила, що, на думку відповідача, на позивача не можуть розповсюджуватись гарантії, встановлені ст. 119 КЗпП України, оскільки уклавши 19.05.2016 року військовий контракт зі строком військової служби в календарному обчисленні три роки, позивач вступив на військову службу на професійній основі, тим самим позивач самостійно зініціював припинення трудових відносин з підприємством. Тому відповідач правомірно припинив трудовий договір з позивачем. А тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, позивачем без поважних причин пропущено передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду, оскільки копія наказу про звільнення від 11.10.2016 року за №438/к була направлена на поштову адресу позивача, поштове повідомлення про вручення свідчить про те, що поштове відправлення вручене 03.11.2016 року, на адресу військової частини, зазначеної у контракті про проходження військової служби. Крім того, копія зазначеного наказу про звільнення вручена особисто дружині позивача, про що свідчить її підпис, а копія з відміткою додана до самої позовної заяви.
Заслухавши пояснення сторін, вивчивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.
Як підтверджується матеріалами справи, позивач наказом № 1101 від 19.10.2001 року був прийнятий на роботу до відповідача в ПАТ «Марганецький ГЗК» на посаду учня підземного дорожнього шляхового робітника шахти №3/5.
На підставі наказу від 22.09.2014 року за №1214 «Про увільнення від роботи працівників, призваних на строкову військову службу» по ПАТ «МГЗК» позивач був увільнений від роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку, на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
19.05.2016 року позивач уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини пп НОМЕР_1 ОСОБА_2 про проходження військової служби у Збройних силах України строком на три роки.
Наказом голови правління ПАТ «Марганецький ГЗК» від 11 жовтня 2016 року за № 438/к позивач був звільнений з роботи з посади підземного кріпильника 4-го розряду шахти №3/5 у зв`язку з вступом на військову службу за строковим контрактом, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Про звільнення з роботи позивачу стало відомо 03 грудня 2018 року з відповіді АТ «Марганецький ГЗК», копію наказу про звільнення позивача було надано через його представника ОСОБА_3 06 грудня 2018 року.
11 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі.
Вирішуючи питання про правомірність звільнення позивача з роботи, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, чинній на 19.05.2016 року, тобто на момент укладення позивачем контракту про проходження військової служби (із змінами, внесеними ), передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у разі виникненні кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Із змісту цієї норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення особливого періоду.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України» від 06.12.1991 р. № 1932-XII, ( далі Закон №1932-XII) «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII ( далі Закон № 3543-XII) «Про військовий обов`язок та військову службу, "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Статтею другою Закону №1932-XII встановлюється, що оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх ланок воєнної організації України, органів місцевого самоврядування, єдиної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
Статтею третьою цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Статтею першою Закону N 3543-XII дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації.
Зокрема визначено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення наведеного у статті першій Закону № 1932-XII вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але чітко не встановлюють порядок та підстави його закінчення.
За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.
Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках радою національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст. 7 Закону № 1932-XII, наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зокрема, Рада національної безпеки згідно зі ст.. 3 Закону України «Про Раду безпеки і оборону України» від 05.03.1998 р. № 183/98-ВР(далі - Закон № 183/98-ВР) вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст.. 4 цього Закону приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
Зазначені рішення згідно зі ст.. 10 Закону № 183/98-ВР вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.
Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.
Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Закон «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII ( далі Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Статтею першою цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку(за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Статтею другою Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Статтею 19 Закону № 2232-XII встановлені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби, як військовослужбовцями чоловічої так і жіночої статі з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Статтею 20 цього Закону передбачено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби.
Цією ж нормою встановлено, що особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014 року, яке введене в дію Указом президента України від 02.03.2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.
Таким чином, з дня публікації Указу, тобто з 18.03.2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент не приймав.
Позивач ОСОБА_1 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки.
Рішень про повну демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент не приймав.
Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії.
З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
З наведеного випливає, що військовий час не є тотожнім військовому стану та виникає й без оголошення останнього, в силу самого факту початку воєнних дій, і що в розумінні наведених вище законодавчих актів весь період військового часу є особливим періодом, незалежно від того, чи оголошений військовий стан.
Міжнародною спільнотою збройний конфлікт на Сході України визнається збройним конфліктом міжнародного характеру.
Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» військовослужбовці, які брали участь в операціях в окремих районах Донецької та Луганської областей, мають право на отримання статусу учасника бойових дій.
Відтак, у суду є всі підстави вважати, що в Україні наявні ознаки військового часу, незважаючи на те, що військовий стан не оголошений, що також свідчить про те, що особливий період в Україні триває.
Як слідує зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період, про що зазначено у Постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 323/1252/17.
Позивач ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок» та частиною 3 статті 119 КЗпП України.
Суд вважає обґрунтованим клопотання позивача про поновлення строку на подання позовної заяви до суду, оскільки позивач перебуває на військовій службі, бере участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому, із врахуванням особливостей проходження військової служби, був обмежений у вільних діях та у можливостях вчасно скористатися своїм право на звернення з позовом до суду. Враховуючи наведене, пропущений позивачем процесуальний строк для звернення з позовом до суду підлягає поновленню відповідно до частини 1 статті 127 ЦПК України, статті 234 КЗпП України, оскільки причини його пропуску є поважними.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Виходячи з наданої відповідачем довідки про заробітну плату позивача, його середньоденний заробіток складає 122,40 грн. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час з моменту незаконного звільнення до дня ухвалення рішення у цій справі, а саме - 122,40 грн. / середньоденний заробіток/ х 650 робочі дні/ днів вимушеного прогулу до дня постановлення рішення = 79560 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача має бути стягнутий судовий збір у розмірі 1762,00 грн. в дохід держави.
Враховуючи вищенаведене, на підставі ч. 3 ст. 119, ст. 235 Кодексу законів про працю України, Законів України «Про оборону України» від 06.12.1991 р. № 1932-XII, «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію`від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, «Про військовий обов`язок та військову службу», керуючись ст. ст. 1, 4, 141, 209, 259, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Поновити ОСОБА_1 пропущений строк на подання позову до акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ голови правління ПАТ Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» Зільбермана О.Ю. від 11.10.2016 року № 438/к про звільнення ОСОБА_1 з посади підземного кріпильника 4-го розряду шахти № 3/5 на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом зі строком дії, встановленого ч. 2 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на роботі в акціонерному товаристві «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді підземного підземного кріпильника 4-го розряду шахти № 3/5 з 11 жовтня 2016 року.
Стягнути з акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (Марганець Дніпропетровської області., вул. Єдності.,62, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення у розмірі 79560 грн., з урахуванням належних до утримання податків і зборів.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 2692,80 грн.
Стягнути з акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» (м. Марганець Дніпропетровської області, вул. Єдності. 62, ) в дохід держави судовий збір у розмірі 1762,00 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду через Марганецький міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. І. Хомченко