ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7820/13-цГоловуючий у 1-й інстанції Процько Я.В.
Провадження № 22-ц/817/509/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2013 року, постановлене суддею Процьком Я.В., у цивільній справі № 607/7820/13-ц за позовом акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

29 квітня 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ "Приватбанк", звернулося до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначило, що внаслідок невиконання зобов`язань за укладеним між сторонами кредитним договором від 12.01.2006 року, станом на 02.04.2013 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість в сумі 89 216 грн. 96 коп.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2013 року позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за договором від 12.01.2006 року в розмірі 89 216 грн. 96 коп. та 892 грн. 17 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції її не було повідомлено належним чином про слухання справи, чим порушено право на справедливий суд, гарантоване Конституцією України, Цивільним процесуальним кодексом України, п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи те, що строковий кредитний договір нею був підписаний 12 січня 2006 року строком на 24 місяці, тобто до 12 січня 2008 року, а з позовом до суду ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся у квітні 2013 року (з пропуском передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності), то внаслідок неналежного повідомлення її судом про час і місце розгляду справи, вона була позбавлена можливості при розгляді справи по суті у 2013 році подати заяву про застосування строку позовної давності.

Звертає увагу на невідповідність фактичним обставинам справи висновків суду першої інстанції щодо збільшення за згодою сторін строку позовної давності до 5 років, оскільки жодних договорів про збільшення строку позовної давності з ПАТ КБ "Приватбанк" не укладала й відповідні докази в матеріалах справи відсутні.

З урахуванням тієї обставини, що вона не була належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, не брала участі в такому розгляді, посилаючись правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 року за результатами розгляду справи № 200/11343/14-ц, вважає наявними правові підстави для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування строку позовної давності.

Крім того, з посиланням на порушення судом норм матеріального права (ст. 61 Конституції України) безпідставними вважає висновки суду про наявність правових підстав для одночасного стягнення з неї пені у розмірі 50 303 грн. та штрафів в розмірах: 500 грн. фіксована частина і 4 224, 62 грн. процентна складова. При цьому, звертає увагу на те, що умовами укладеного між нею та банком договору штраф і пеня передбачені за одне і те ж порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, що в силу ст. 61 Конституції України, яка забороняє подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення, є неможливим.

Також, посилаючись на порушення судом норм матеріального права (ст. ст. 3, 549 ЦК України) безпідставним вважає нарахування банком й стягнення з неї судом при заборгованості за наданим кредитом у сумі 5 950 грн. пені в розмірі 50 303,57 грн., оскільки це суперечить таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність і розумність.

Звертає увагу й на невідповідність умовам договору і необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості по процентах. Посилається на те, що з урахуванням розміру наданого кредиту (5 950 грн.), періоду існування заборгованості та розміру процентної ставки (2,09%) шляхом математичного обрахунку сума процентів за рік складає: 5 950 грн. х 2,09 % /100 х 12 = 1 492,20 грн., в той час як банком суму таких, що підлягає до стягнення, заявлено в розмірі 28 238, 01 грн.

Також, беручи до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в п.п. 48-55, 66-68, 83 постанови від 28 березня 2018 року за результатами розгляду справи № 444/9519/12, яка передбачає те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, вважає безпідставним нарахування банком, і як наслідок - стягнення судом, процентів поза межами строку кредитування, тобто після 12 січня 2008 року.

Відзив від АТ КБ "Приватбанк" на апеляційну скаргу не надходив, однак 16 травня 2019 року від представника АТ "Приватбанку" Рокетської С.В. надійшло клопотання про участь представника банку у судовому засіданні в даній справі в режимі відеоконференції, яке, на думку колегії суддів до задоволення не підлягає з таких підстав.

За ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга.

Ціна позову у даній справі становить 89 216, 96 грн., розмір якої станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн. х 100=192 100,00 грн.).

Враховуючи те, що в ухвалі про відкриття провадження від 19 квітня 2019 року апеляційний суд дійшов висновку про розгляд справи з урахуванням вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України в порядку письмового позовного провадження без повідомлення учасників справи, з приводу чого заперечення АТ "Приватбанк" не надходили, колегія суддів відповідно не вбачає підстав для проведення відеоконференції.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 12.01.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 5 950, 76 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості, підписавши заяву разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (а.с. 7-8).

Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складає між нею та Банком договір (а.с. 8).

Зобов`язання за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 не виконувала.

За розрахунком ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 02.04.2013 року в ОСОБА_1 утворилася заборгованість в сумі 89 216, 96 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 5 950, 76 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 28 238, 01 грн., пені - 50 303, 57 грн., штрафів: 500 грн. - фіксованої частини та 4 224, 62 - процентної складової (а.с. 5-6).

Також, з долученої позивачем заяви відповідача про видачу кредиту апеляційним судом встановлено, що кредит був наданий на строк 24 місяці до 14.01.2008 року включно. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися щомісячними платежами в сумі 318, 88 грн. у період з 03 до 10 числа кожного місяця. При цьому, згідно п. 4.2 Умов при порушенні Позичальником забов`язань з погашення Кредиту, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 6% на місяць, розрахованої від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом (а.с. 8).

Участі в розгляді справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не брала.

Як вбачається з матеріалів справи, така призначалася до розгляду на 18.05.2013 року та на 30.05.2013 року (а.с. 20, 26) . Відомості про належне повідомлення судом відповідача щодо часу і місця розгляду справи на вказані дати в матеріалах справи відсутні.

Судова повістка про виклик у судове засідання на 30.05.2013 року (дату постановлення кінцевого рішення в справі) відповідачем була отримана лише 07.06.2013 року, тобто через вісім днів після ухвалення судом рішення (а.с. 29).

Копія самого рішення в даній справі позивачем не була отримана, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з копією рішення повернулося суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 30-31).

09.06.2017 року державний виконавець звертався до суду з поданням про видачу дубліката виконавчого листа в даній справі (а.с. 34).

06.07.2017 року відповідач ОСОБА_1 була ознайомлена з матеріалами справи й отримала копії наявних у ній документів (а.с. 45).

В межах вирішення судом питання про видачу дубліката виконавчого листа відповідач ОСОБА_1 подавала особисті заперечення щодо подання державного виконавця з підстав пропуску встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа для виконання (а.с. 54) та брала участь у судових засіданнях з приводу розгляду даного питання (а.с. 56, 64, 69).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 06.10.2017 року подання державного виконавця про видачу дубліката виконавчого листа на підставі рішення від 30.05.2013 року в справі № 607/7820/13-ц задоволено (а.с. 71).

10.10.2018 року ОСОБА_1 зверталася до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця та про скасування постанов державного виконавця від 04.06.2018 року про відкриття виконавчого провадження та від 20.09.2018 року про звернення стягнення на заробітну плату (а.с. 80-82).

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20.11.2018 року судом відмовлено в задоволенні вищевказаної скарги ОСОБА_1 (а.с. 96-97).

18.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду з заявою про перегляд заочного рішення, у якій, в тому числі, як на підставу скасування такого судом, яким воно було ухвалено, посилалася на пропуск позивачем строку позовної давності (а.с.101-103).

Ухвалою цього ж суду від 21 березня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 30.05.2013 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлено про застосування строку позовної давності.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором порушено права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитом в сумі, заявленій позивачем. А, залишаючи заяву відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення, суд виходив з того, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про день і час розгляду справи, а доводи, на які заявник посилається, як на підставу скасування заочного рішення - не мають істотного значення для вирішення справи.

З такими висновками колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Встановивши, що відповідач ОСОБА_1 не вносила у строки, встановлені договором щомісячні платежі на погашення отриманого кредиту, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про наявність порушення з боку відповідача прав позивача в частині сплати коштів за договором кредиту.

Разом з тим, що стосується розміру такої заборгованості, то судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що кредитний договір був укладений на строк 24 місяці (до 14 січня 2008) року, в той час як долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості містить дані про нарахування процентів, в тому числі й за період з 15.01.2008 року до 02.04.2013 року, тобто поза межами строку дії договору. При цьому, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про продовження строку дії договору за згодою сторін (Умови надання споживчого кредиту та Правила в редакції, що існувала на час укладення договору, й були складовою частиною такого договору позивачем на підтвердження заявлених вимог суду не надавалися).

За вказаних обставин, нарахування позивачем процентів поза межами строку дії договору (починаючи з 15.08.2008 року) колегія суддів вважає необґрунтованим, а висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для включення суми процентів за цей період у загальний розмір заборгованості, що виникла, - таким, що не відповідає нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в п.п. 48-55, 66-68, 83 постанови від 28 березня 2018 року за результатами розгляду справи № 444/9519/12, яка передбачає те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Зазначена обставина, на яку відповідач, у тому числі, посилалася в своїй заяві про перегляд заочного рішення, мала істотне значення для правильного вирішення справи.

Крім цього, необґрунтованим є висновок суду про наявність підстав для залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення з посиланням, що відповідач належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи, оскільки доказів належного повідомлення відповідача про час і місце проведення судового засідання ні на 18.05.2013 року, ні на 30.05.2013 року матеріали справи не містять. Посилаючись на наявність відповідної інформації, суд не звернув уваги на ту обставину, що судова повістка на 30.05.2013 року відповідачем була отримана лише 07.06.2013 року (через 8 днів після ухвалення судом рішення), що не може вважатися доказом належного повідомлення сторони про день і час розгляду справи в розумінні процесуального закону. Відсутні також докази отримання відповідачем копії рішення.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи судом першої інстанції, в зв`язку з чим її неявка в судове засідання була такою, що пов`язана з поважними причинами; у заяві про перегляд заочного рішення нею заявлялося клопотання про наявність правових підстав для застосування строку позовної давності та беручи до уваги наявність інших обставин, що мали істотне значення для правильного вирішення справи, про що згадувалось вище, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених ст. 288 ЦПК підстав для скасування заочного рішення і призначення справи до розгляду.

Неповідомлення відповідача про час і місце розгляду справи судом першої інстанції та залишення судом заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без задоволення дає підстави для висновку про порушення судом першої інстанції принципів змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд, передбаченого ст.ст. 5, 10 (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) та п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і як наслідок - дає суду апеляційної інстанції правові підстави для вирішення заяви відповідача про застосування строку позовної давності, висловленій, у тому числі, в апеляційній скарзі. Відповідного правового висновку дійшла Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 07 квітня 2018 року за результатами розгляду справи № 20/11343/14-ц.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Позовна давність - це строк,у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦПК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що згідно умов укладеного договору кредит був наданий відповідачу 12.01.2006 року на строк 24 місяці до 14.01.2008 року включно (а.с. 8); будь-яких доказів про продовження строку дії договору матеріали справи не містять, як і не містять доказів про збільшення за згодою сторін строку позовної давності, а позов до суду пред`явлений банком лише 29.04 2013 року, колегія суддів приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, наслідком чого є відмова у задоволенні позовних вимог, є обґрунтованою й підлягає задоволенню.

При цьому, та обставина, що розмір заборгованості за кредитним договором в сумі 89 216 грн. 96 коп. позивачем не підтверджено не має жодного правового значення, оскільки, апеляційним судом встановлено, що заборгованість у відповідача за кредитним договором існує, хоча в меншій сумі (без урахування процентів за період з 15.01.2008 року до 02.04.2013 року та відповідно з меншим розміром пені, що повинна була бути нарахованою на менший розмір суми боргу, що складалася з тіла кредиту та нарахованих на тіло процентів).

Що стосується решту доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно розміру заборгованості (зокрема, тих, що стосуються подвійної цивільно-правової відповідальності й полягають у нарахуванні банком штрафів і пені за одне і теж правопорушення та невідповідності вимогам закону нарахування банком пені у розмірі, що значно перевищує суму кредиту), то з урахуванням наявності правових підстав для застосування строку позовної давності й тієї обставини, що розмір заборгованості правового значення в даному випадку не має, а має значення лише факт наявності такої (який відповідачем не спростовано), колегія суддів не вбачає підстав давати таким доводам відповідну правову оцінку.

З приводу заперечень позивача щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, викладених у відзиві на заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення (а.с. 112-115), які полягають в тому, що п.п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, які є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, та який за своїм змістом є договором приєднання, сторони дійшли згоди про збільшення строку позовної давності до 5 років, колегія суддів вважає такі не обґрунтованими, оскільки ні до позовної заяви, ні до відзиву на заяву відповідача про перегляд заочного рішення позивачем не були долучені Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які є складовою частиною укладеного між сторонами договору, в редакції, що існувала на час їх укладення, зі змісту яких суд би міг встановити усі умови, на які погодилася відповідач при укладенні договору та ствердила своїм підписом.

Крім цього, безпідставними колегія суддів вважає й посилання позивача у тому ж відзиві на факт переривання строку позовної давності внаслідок підписання 05.02.2013 року відповідачем ОСОБА_1 письмової заяви про визнання нею боргу в зазначеній позивачем сумі (а.с. 13) й доводи, що саме з цієї дати слід обраховувати відлік строку позовної давності за пред`явленими банком вимогами, оскільки переривання строку позовної давності шляхом визнання іншою стороною боргу може мати місце лише в межах такої позовної давності, а враховуючи те, що обставина (визнання боргу відповідачем), на яку посилається позивач, мала місце поза межами встановленого законом строку позовної давності, то така відповідно не може свідчити, що мало місце переривання строку позовної давності в розумінні вимог закону.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 Цпк України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 10 неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права в частині розгляду справи у відсутності не повідомленого належним чином про час і місце розгляду справи відповідача, про що міститься посилання в апеляційній скарзі; з неправильним застосуванням норм матеріального права в частині нарахування процентів поза межами строку дії договору та наявності підстав для застосування строку позовної давності; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими в частині умов укладеного між сторонами договору, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених п.п. 2, 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України підстав для скасування заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30.05.2013 року та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовної заяви АТ "Приватбанк" до ОСОБА_1 з підстав застосування строку позовної давності.

Згідно вимог п.п. в) п. 1 ч. 1 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції повинна містити, в тому числі, відомості про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги те, що апеляційний суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції в даній справі та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні вимог позивача, то відповідно підлягає скасуванню й рішення суду в частині стягнення з відповідача в користь позивача 892 грн. 17 коп судового збору. Судові витрати, пов`язані з пред`явленням позивачем позову у вказаній сумі слід покласти на позивача.

Що стосується судових витрат, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги, які понесла відповідач ОСОБА_1 , та які складаються зі сплаченого нею за перегляд судом першої інстанції згідно квитанції від 18.12.2018 року судового збору з урахування комісії в сумі 358 грн. 40 коп. та пов`язаних зі сплатою судового збору з урахуванням комісії за подання апеляційної скарги згідно квитанції від 15.04.2019 року в сумі 1 351 грн. 62 коп., а всього - в сумі 1 710 грн. 02 коп., то враховуючи те, що апеляційна скарга відповідача задоволена в повному обсязі, такі підлягають стягненню в її користь з позивача.

Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 141 ч.ч. 1, 13; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 367 ч. 1; 376 ч. 1 п.п. 2, 4; 369 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 3 п. 2 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2013 року - скасувати. Прийняти нове рішення, яким у позові акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50; код ЕДРПОУ 14360570) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_1 ) 1 710 (одна тисяча сімсот десять) грн. 02 (дві) коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання й касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи