Дата документу 15.05.2019
Справа № 334/800/19
Провадження № 2/334/1884/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

15 травня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житлом, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . За вказаною адресою окрім неї зареєстрований, але з 2017 року не проживає її колишній чоловік - відповідач по справі.

Реєстрація відповідача за вказаною адресою чинить ОСОБА_1 перешкоди у розпорядженні належним їй майном, у зв`язку з чим остання не може оформити державну допомогу субсидію, а крім того, ОСОБА_2 не сплачує вартість нарахованих комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. В добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за адресою реєстрації не бажає, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутись з вказаним позовом до суду.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачки, суд ухвалює заочне рішення.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору дарування, посвідченого 07.09.1995 року, державним нотаріусом Другої Запорізької нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-2304, ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується долученими до позову копіями Договору дарування та Технічного паспорта на зазначену вище квартиру.

За вказаною адресою окрім позивачки зареєстрований, але з 2017 року не проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського райвиконкому м. Запоріжжя та Актом про не проживання від 22.01.2019 року, Довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 11.02.2019 року.

З пояснень позивачки, не спростованих відповідачем, останній за місцем реєстрації не мешкає майже два роки, не сплачує комунальні платежі, в утриманні квартири участі не бере, особистих меблів, речей, предметів побуту, одягу, взуття, тощо у квартирі не має.

Таким чином, ОСОБА_2 фактично більше року не проживає у належній позивачці квартирі, житловим приміщенням якої не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, а в добровільному порядку знятись з реєстрації він не бажає, тому в силу статті 405 ЦК України втратив право користування цим приміщенням, а зняття його з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення його права користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 12, 27, 76-81, 258-259, 280, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.