Справа № 159/624/19 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/573/19 Категорія: 50 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В. А., Матвійчук Л. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом до відповідачки, мотивуючи вимоги тим, що з 17.05.2009 року вони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Цмінівською сільською радою Маневицького району Волинської області. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей -дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З вересня 2017 року відповідач ОСОБА_2 виїхала на заробітки в Ізраїль, а діти перебувають на його утриманні, проживають разом з ним. Позивач не заперечує той факт, що відповідачка неодноразово надсилала кошти на утримання сім`ї. Однак із травня 2018 року та на протязі останніх пів року він будь-яких коштів на утримання дітей від неї не утримує.

Позивач зазначає, що відповідач, працюючи за кордоном, отримує заробітну плату в розмірі від 1600 до 2000 доларів США, інших утриманців не має, не зобов`язана будь-якими іншими зобов`язаннями, вік та стан здоров`я дозволяє працювати, а тому просив стягувати з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 6000 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 2000 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 04.02.2019 року, і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, покликається на його незаконність та необгрунтованість. Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті його позовних вимог. Покликається на те, що суд не взяв до уваги обставини щодо проживання дітей з ним, повне утримання ним дітей.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не досліджено належним чином докази, подані ним, не взято до уваги той факт, що відповідач ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя , навчання та виховання дітей.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надісланий на електронну адресу суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 вказує на необгрунтованість та безпідставність апеляційної скарги. Зазначає, що на час розгляду даної справи в суді першої інстанції вона погоджувалась на сплату аліментів у розмірі по 2000 грн на кожну дитину. Дана сума є обгрунтованою із посиланням на її матеріальний стан. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється колегією суддів у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та про стягнення аліментів у розмірі по 2000 грн на утримання двох неповнолітніх дітей, суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив фактичні обставини, які мають значення для справи, характер спірних правовідносин, що випливають із встановлених обставин і вірно визначив норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Судом першої інстанції враховано інтереси дітей, матеріальне становище сторін та покладення обов`язку утримувати дітей однаковою мірою на матір та батька, у зв`язку з чим вважав доцільним присудження аліментів в сумі по 2000 грн. щомісячно на кожну дитину.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і зроблений з дотриманням вимог закону.

Відповідно до ст.18, ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У справі, що переглядається, установлено, що на час пред`явлення позову та розгляду справи судом першої інстанції сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований 17.05.2009 року Цмінівською сільською радою Маневицького району Волинській області, за актовим записом № 5.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18.03.2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.5, 57-58).

Під час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 02.08.2010 року та серії НОМЕР_2 від 07.05.2014 року (а.с.7,8).

Також встановлено, що ОСОБА_2 на даний час знаходиться на заробітках в Ізраїлі (а.с.26), а діти проживають з позивачем і перебувають на його утриманні.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (далі - СК України).

Сімейний кодекс України, за нормами якого має вирішуватися даний спір, виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків (ст.ст.55, 180 СК).

Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 СК України).

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Отже, законодавством встановлено лише чіткі межі мінімального розміру аліментів, який визначається, виходячи із встановленого законом про державний бюджет України на відповідний рік величини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і менше гарантованого законом розмір аліментів суд не може встановлювати.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Тобто розмір аліментів, який стягується з відповідача на користь позивача на утримання двох дітей, узгоджується із розміром, встановленим статтею 182 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка отримує від 1600 до 2000 доларів США доходу, на увагу не заслуговують, оскільки не доведені належними доказами.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1, 5 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав належне обґрунтування.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384,389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 червня 2019 року.

Головуючий

Судді