Номер провадження: 22-ц/813/1324/19
Номер справи місцевого суду: 496/3663/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О.І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

за участю прокурора - Вергіна Д.С.,

представника ГУ Держгеокадастру в Одеській області - Черній І.Ю.

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року у цивільній справі за позовом прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання недійсним державного акту та витребування земельних ділянок, -

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2016 року прокурор Одеської області звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання недійсним та скасування державного акта серії НОМЕР_1 від 20.04.2010р. на право власності на земельну ділянку загальною площею 0, 25 га, яка розташована по АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_2, виданого на ім'я ОСОБА_3; витребування у ОСОБА_4 на користь Троїцької сільської ради земельної ділянки загальною площею 0,1072 га нормативною вартістю 4 491 грн 68 коп., яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3; витребування у ОСОБА_8 на користь Троїцької сільської ради земельної ділянки загальною площею 0,036 га нормативною вартістю 1 508 грн 40 коп., яка розташована по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_4; витребування у ОСОБА_6 на користь Троїцької сільської ради земельної ділянки загальною площею 0,0531 га нормативною вартістю 2 224 грн 89 коп., яка розташована по АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_5; витребування у ОСОБА_7 на користь Троїцької сільської ради земельної ділянки загальною площею 0,0537 га нормативною вартістю 2 250 грн 03 коп., яка розташована по АДРЕСА_4, кадастровий номер НОМЕР_6 (т.3, а.с. 1-10).

Змінивши 26 серпня 2018 року підставу позову, поркурор обгрунтував свої вимоги наступним.

Прокуратурою Одеської області установлено, що 20 квітня 2010 року відділом Держкомзему у Біляївському районі Одеської області на ім'я ОСОБА_3 виданий державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0, 25 га, розташовану по АДРЕСА_5, кадастровий номер НОМЕР_2. Вказаний державний акт був виданий на підставі витягу з рішення Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12.09.1997р. №4. Оскільки за наслідками вивчення змісту самого рішення прокуратурою було встановлено, що питання про передачу земельної ділянки відповідачці ОСОБА_3 в ньому не вирішувалося, прокурор просив визнати відповідний державний акт недійсним. Так як земельна ділянка, на яку був виданий оскаржуваний державний акт, була згодом поділена на чотри окремих ділянки та відчужена ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, прокурор просив витребувати в останніх ці земельні ділянки на підставі статті 387 ЦК України (т.4, а.с. 47-55).

Заперечуючи проти позову, представник відповідачки ОСОБА_7 просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Так, представник зазначила, що державний акт був виданий у 2010 році, тоді як прокурор звернувся до суду лише у 2016 році. Оскільки право на звернення до суду виникло з моменту видачі оскаржуваного державного акту, строк позовної давності сплив 15 січня 2015 року (т. 3, а.с. 85-88).

27 квітня 2018 року представник ОСОБА_3 також подала відзив на позовну заяву, просила відмовити в її задоволенні з тих підстав, що відповідачка за встановленою законом процедурою надала до Троїцької сільської ради заяву про виділення їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в результаті чого сільською радою на підставі п "в" ч.3 ст. 116 та ч.6 ст. 118 ЗК України було прийнято відповідне рішення. В подальшому проектною організацією ТОВ "Річленд" була складена технічна документація із землеустрою, а 07 травня 2010 року ОСОБА_3 продала земельну ділянку ОСОБА_9 (т.4, а.с. 131-133).

25 червня 2018 року до Біляївського районного суду Одеської області надійшла письмова промова представника відповідача ОСОБА_4 Посилаючись, зокрема, на пропуск строку позовної давності та неналежне врядування з боку держави, звертаючи увагу на ту обставину, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, представник просив повністю відмовити в задоволенні позовних вимог (т.4, а.с. 162-166).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю (т.4, а.с. 179-185).

03 серпня 2018 року засобами поштового зв'язку представник ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 4, а.с. 189-192).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження (т. 4, а.с. 210-212).

19 вересня 2018 року представник ОСОБА_4 також подав апеляційну скаргу на вказане судове рішення. Представник, зокрема, зазначив, що з листа Троїцької сільської ради Біляївського району від 29 грудня 2016 року йому стало відомо, що в період з 1994 по 2014 роки на виконання вказівок Біляївської міжрайонної прокуратури копії усіх протоколів сесій Троїцької сільської ради направлялись до прокуратури району. Відтак, представник просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску прокурором строку звернення з позовом до суду. Іншою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог представник називає неналежне урядування з боку держави, відповідальність за яке не може бути покладена на відповідачів (т. 4, а.с. 190-192).

26 вересня 2018 року апеляційним судом Одеської області відкрито провадження за скаргою ОСОБА_4, вирішено питання про спільний розгляд апеляційних скарг (т.4., а.с. 225-228).

В зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою від 18.01.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду Одеським апеляційним судом.

Відзиви на апеляційні скарги до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, і сторони не заперечують, що 20 квітня 2010 року відділом Держкомзему у Біляївському районі Одеської області на ім'я ОСОБА_3 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 площею 0,2500 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_2 (т. 3, а.с. 17).

Зазначений державний акт був виданий ОСОБА_3 на підставі витягу з рішення Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12.09.1997р. за № 4, що підтверджується записом у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (т. 2, а.с. 112-116).

З рішення Троїцької сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області VІІІ сесії ХХІІ-го скликання від 12.09.1997 року № 4 «Різне» вбачається, що у переліку осіб, яким передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), прізвище ОСОБА_3 відсутнє, тобто вищевказана земельна ділянка останній у власність не передавалася (т. 3, а.с. 18-23).

Згідно з випискою з рішення Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області № 4 сесії VIII скликання ХХІІ від 12.09.1997 року «Про безоплатну передачу у власність раніше наданої у постійне користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства», ОСОБА_3 отримала у власність земельну ділянку по АДРЕСА_5 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. З виписки також вбачається прийняття рішення щодо видачі ОСОБА_3 державного акту на право власності на земельну ділянку та реєстрації державного акту у Троїцькій сільській раді (т. 4, а.с. 173).

Виписка з рішення Троїцької сільської ради підписана головою ради ОСОБА_10.

Судом першої інстанції також встановлено, що 07 травня 2010 року між ОСОБА_3, з одного боку, та ОСОБА_5, з другого боку, укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_9 (т. 4, а.с. 96-98).

21 червня 2013 року ОСОБА_5, яка у зв'язку зі шлюбом змінила прізвище на "ОСОБА_5", звернулася до ТОВ "Річленд" із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земелльної ділянки загальною площею 0, 2500 га за адресою: АДРЕСА_1 (т.4, а.с. 90-91).

Рішенням виконавчого комітету Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області земельним ділянкам, які належали ОСОБА_8, присвоєні адреси: земельній ділянці 0,0531 га - АДРЕСА_3, ділянці площею 0,0360 га - АДРЕСА_2, ділянці площею 0,1072 га - АДРЕСА_1, ділянці площею 0,0537 га - АДРЕСА_4 (т.4, а.с. 100).

З долучених до матеріалів справи відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником земельної ділянки площею 0,0537 га, кадастровий номер НОМЕР_6, є ОСОБА_7, земельної ділянки площею 0,1072 га з кадастровим номером НОМЕР_3 - ОСОБА_4, земельної ділянки площею 0,036 га з кадастровим номером НОМЕР_4 - ОСОБА_8, земельної ділянки площею 0,0531 га з кадастровим номером НОМЕР_5 - ОСОБА_6 (т. 3, а.с. 25-29).

Ці обставини сторонами не оспорюються, а тому в силу вимог частини 1 статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг щодо застосування строків позовної давності, апеляційний суд виходить з такого.

Як суд факту апеляційний суд, відповідно до частини 2 статті 367 ЦПК України, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В своїй апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 посилається на ту обставину, що протягом 1994-2014 років копії усіх протоколів сесій Троїцької сільської ради направлялись до прокуратури району, з чого можна зробити висновок, що про рішення 1997 року прокуратурі було відомо відразу від самої сільської ради.

Щодо цього аргументу, слід звернути увагу, що саме по собі рішення Троїцької сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області VІІІ сесії ХХІІ-го скликання від 12.09.1997 року № 4 позивачем під сумнів не ставиться. Крім того, зі змісту цього рішення не вбачається порушення порядку видачі державного акту, яке відбулось у 2010 році.

Докази того, що до прокуратури направлялись усі державні акти разом із текстами рішень, на підставі яких вони були прийняті, в матеріалах справи відсутні, а тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відутності підстав для застосування строків позовної давності.

З цього приводу судова колегія також звертає увагу на ту обставину, що 25 січня 2017 року прокурором відділу прокуратури Одеської області затверджено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_10 щодо виготовлення виписки з рішення Троїцької сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області VІІІ сесії ХХІІ-го скликання від 12.09.1997 року № 4 із внесенням до неї завідомо неправдивих відомостей пр передачу земельної ділянки ОСОБА_3 (т.3, а.с. 133-143).

При цьому сторони не заперечують, що відповідні відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у 2016 році.

Аналіз доказів у їх сукупності свідчить про добросовісність дій прокурора щодо строків звернення з позовом до суду, а тому судова колегія відхиляє апеляційні скарги з цих підстав.

Вирішуючи спір в частині балансу приватних та публічних інтересів в контексті відповідальності держави за неналежне урядування, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 3 ЗК в редакції від 22.06.1993р., яка була чинною станом на 1997 рік, який зазначено як рік прийняття рішення про передачу земельної ділянки, розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Порядок передачі земельних ділянок у власність визначався статтею 17 ЗК.

Так, передача земельних ділянок в приватну власність проводилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

За визначеним в частині 2 статті 17 ЗК порядком, громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської ради. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується сільською Радою народних депутатів з районними землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір. Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що на час виникнення спірних правовідносин закон передбачав два способи передачі земельних ділянок у власність громадянам: із земель запасу з розробленням проекту землеустрою, та раніше наданої громадянину земельної ділянки.

Якщо відповідачка отримувала земельну ділянку із земель запасу, підтвердженням передачі їй земельної ділянки мало бути рішення районної ради, а не Троїцької сільської ради, як зазачено у витягу з рішення.

У разі якщо ОСОБА_3 передавалася у власність раніше надана земельна ділянка, вона мала отримати відповідне рішення сільської ради, а за відсутності такого рішення не могла розраховувати на оформлення права на землю.

Право власності на земельну ділянку, відповідно до статті 22 ЗК в редакції 1993 року, виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право.

Сторони не заперечують, що державний акт відповідачка ОСОБА_3 отримала лише у 2010 році.

За змістом пункту 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, права власності на землю і права постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.06.1999р. за №354/3647, в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, державний акт на право власності на земельну ділянку видається, крім іншого, на підставі рішення сільської ради.

З наведеного вбачається, що отриманню державного акту на право власності на земельну ділянку передують інші стадії, зокрема звернення із заявою до органу місцевого самоврядування, погодження проекту землеустрою та отримання рашення про передачу земельної ділянки.

Відтак, залежно від процедури, за якою набувалась земельна ділянка, відповідачка ОСОБА_3 мала щонайменше звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою та отримати рішення про передачу їй земельної ділянки.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 вказує на те, що остання набула земельну ділянку у власність на підставі статті 118 ЗК України, однак редакція, на яку посилається представник, станом на 1997 рік ще не набрала чинності.

Доказів того, що ОСОБА_3 взагалі зверталася до органу місцевого саморядування із заявою про передачу їй земельної ділянки в матеріалах справи немає.

Виходячи з викладеного, судова колегія вважає, що ОСОБА_3 не доведено добросовісності її дій, спрямований на отримання у власність земельної ділянки за процедурою, встановленою законом.

Зокрема, відповідачка не довела того факту, що вона до 1997 року зверталася до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки, а відтак, отримавши державний акт на підставі витягу з рішення 1997 року, ОСОБА_13 мала усвідомлювати його незаконність.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги представник ОСОБА_4 посилається на рішення у справі "Федоренко проти України", мотивуючи не відповідність практиці Європейського Суду з Прав Людини (надалі - ЄСПЛ) висновку суду першої інстанції щодо покладення на відповідачку відповідальності за неналежне урядування з боку органу місцевого самоврядування.

З цього приводу судова колегія зазначає, що вказане рішення ЄСПЛ не є релевантним установленим обставинам даної справи, оскільки у справі "Федоренко проти України" судами не було встановлено недобросовісних дій самого заявника.

Натомість у рішенні у справі "Зубац проти Хорватії" (Заява № 40160/12) Суд зазначив, що жодне розумне очікування не може бути породжене помилковими процесуальними діями (пункт 120 Рішення).

Щодо статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то наведена норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність і для оцінки справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що відповідачка свого обов'язку доказування не виконала, не підтвердила факту звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про виділення їй земельної ділянки, отримання рішення про передачу їй земельної ділянки, тобто не довела факту добросовісності своїх дій з набуття землі у власність.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині вимог та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК).

Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Статтею 172 ЦК передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

Таким чином, територіальна громада як власник об'єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16.

Таким чином, оскільки за встановленими обставинами справи доводи апеляційних скарг не спростували вірних по суті висновків суду першої інстанції, колегія суддів залишає апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 25 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 25 лютого 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

13.02.2019 року м. Одеса