Номер провадження: 22-ц/813/1372/19
Номер справи місцевого суду: 520/6906/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Сегеди С.М., Цюри Т.В.

За участю секретаря- Ющак А.Ю.

Осіб,що беруть участь у справі-

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року по справі за позовом по справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Одеська міська рада про витребування майна у добросовісного набувача та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

13.06.2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначенми поовними вимогами в котрих зазначав, що будівлі та споруди, загальною площею 345,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, є об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Одеси, а тому просив суд:

- витребувати у ОСОБА_1 . будівлі та споруди, загальною площею 345,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та передати зазначені приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

- усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із будівель та споруд, загальною площею 345,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 » та передати зазначені приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Вимоги обґрунтовував тим, що 27 грудня 2002 року між ТОВ «Вітер змін» та ПП «Модератто» був укладено договір фінансового лізингу, за яким ТОВ передало у власність ПП майно, за адресою: АДРЕСА_1 ».

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.01.2006 року за ПП «Модератто» визнано право власності на спірний об`єкт.

У подальшому неодноразово змінювались власники зазначеного майна та згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно будівлі та споруди, загальною площею 345,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на теперішній час зареєстровані за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу віл 21.12.2007 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2010 р. по справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та виселення та за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Виконавчий комітет Одеської міської ради про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном позов ОСОБА_1 про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном було задоволено повністю, визнано недійсним та скасовано рішення виконкому Одеської міської ради № 824 від 28.07.2009 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси на нежитлові будівлі та споруди від 20.08.2009 року, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та виселення відмовлено повністю.

Посилаючись на зазначене позивач просив суд з підстав ст.388 ЦК України задовольнити позовні вимоги та витребувати спірне майно шляхом віндикації, передати зазначених приміщень Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, а також усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із будівель та споруд, загальною площею 345,9 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 » та передати зазначені приміщення Департаменту комунальної власності Одеській міській раді.

В запереченнях на позовну заяву представник ОСОБА_5 посилався на теє, що в 2010 році Одеська міська рада самостійно зверталась за захистом своїх прав та витребування у ОСОБА_1 спірного майна. Просив суд застосувати строк позовної давності посилаючись на те, що трьохрічний строк збіг ще 17 грудня 2013 року так як Департамент комунальної власності Одеської міської ради не є власником спірного майна, а діє в інтересах Одеської міської ради якій відмовили в аналогічних позовних вимогах.( а.с.60-63)

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.06.2018 року у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Одеська міська рада , про витребування у ОСОБА_1 будівлі та споруди, загальною площею 345,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 », та передання зазначених приміщень Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, а також про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із будівель та споруд, загальною площею 345,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та передання зазначених приміщень Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, про задоволення заявлених вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання представник Департаменту комунальної власності Одеської міської рад, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача представник- Одеської міської ради в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН:

Заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що спірні приміщення є комунальною власністю відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) та рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХ! «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради міст обласного підпорядкування та районній області» до переліку державного майна був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів. Департамент комунальної власності Одеської міської ради наділений одеською міською радою повноважень , які спрямовані на збереження майна територіальної громади та не був залучений до участі в справі за позовом одеської міської ради до до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та виселення та за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Виконавчий комітет Одеської міської ради про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном позов ОСОБА_1 про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном було задоволено повністю, визнано недійсним та скасовано рішення виконкому Одеської міської ради № 824 від 28.07.2009 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси на нежитлові будівлі та споруди від 20.08.2009 року, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та виселення.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ПО СПРАВІ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Відмовляючи в задоволені позовних вимог районний суд виходив з безпідставності заявлених вимог та того, що позивачем не були доведені факти його права власності та вибуття майна з володіння власника не з її волі.

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Згідно приписів ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. п. 1 п. а ч. 1 ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, а саме управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Враховуючи те, що Одеська міська рада є колегіальним органом, органом місцевого самоврядування діє лише через створені нею виконавчі органи місцевого самоврядування, виконавчий комітет, відділ, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виключний перелік вказаних органів міститься в Законі України «Про місцеве самоврядування».

Встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 17.01.2006 року та ухвалою про виправлення описки від 09 лютого 2006 року позов ПП «Модератто» було задоволено та за ПП «Модератто» визнано право власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано ТОВ «Вітер Змін» звільнити вказані приміщення житлової будівлі та не перешкоджати ПП у користуванні, володінні та розпорядженні майном .

15 лютого 2006 року ПП «Модератто» на підставі вказаного рішення суду зареєструвало право власності у КП «ОМБТІ і РОН» та за нотаріально посвідченим отвором купівлі-продажу від 24 лютого 2006 року ПП «Модератто» продало будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , ПП «Грін» , яке зареєструвало своє право власності 09 березня 2006 року у КП «ОМБТІ і РОН».

17 березня 2006 року ПП «Грін», будучи власником вказаного майна, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продало 1/6 частину вказаних будівель та споруд ОСОБА_2 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року ; 1/6 частину вказаних будівель та споруд продало ОСОБА_6 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року ; 1/6 частину вказаних будівель та споруд продало ОСОБА_7 , яка зареєструвала своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року; 1/6 частину вказаних будівель та споруд продало ОСОБА_8 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року .

21 березня 2006 року ПП «Грін», будучи власником вказаного майна, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продало 1/6 частину вказаних будівель та споруд ОСОБА_9 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року ; 1/6 частину вказаних будівель та споруд продало ОСОБА_10 , яка зареєструвала своє право власності в КП «ОМБТІ і РОН» 23 березня 2006 року .

25 травня 2006 року ОСОБА_9 , будучи власником 1/6 частини вказаних будівель та споруд, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_10 яка зареєструвала своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006, а ОСОБА_10 , у той же день будучи власником 1/6 частини вказаних будівель та споруд, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, продала належну їй 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_9 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року .

31 травня 2006 року, ОСОБА_6 , будучи власником 1/6 частини вказаних будівель та споруд, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_7 , яка зареєструвала своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року ; ОСОБА_2 , будучи власником 1/6 частини вказаних будівель та споруд, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_8 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року ; ОСОБА_8 , будучи власником 1/6 частини вказаних будівель та споруд, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_2 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року ; ОСОБА_7 , будучи власником 1/6 частини вказаних будівель та споруд, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, продала належну їй 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_6 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 18 жовтня 2006 року.

У подальшому, 24 травня 2007 року ОСОБА_6 , продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_11 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 05 червня 2007 року ; ОСОБА_10 , будучи власником 1/6 частини вказаних будівель та споруд, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, продав належну їй 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_12 , яка зареєструвала своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 05.06.2007 ; ОСОБА_8 , продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_13 ,яка зареєструвала своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 05.06.2007 року ; ОСОБА_9 продав належну йому 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_4 , який зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 5.06.2007 року ; ОСОБА_7 , продала належну їй 1/6 частку будівель та споруд ОСОБА_3 яка зареєструвала своє право власності у КП «ОМБТІ і РОН» 05.06.2007 року .

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , будучи власниками кожний по 1/6 частини споруд та будівель за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 345,9 кв.м., які складаються в цілому з: літ. «А, В, Г» - жилі будівлі з каміння, загальною житловою площею 178,9 кв.м., літ. «Б, Д» - сараї, літ. «Е, 3» - вбиральні, літ. «И» - душ, літ. «М» - веранда, літ. «Н» - льох, І - мостіння, II - резервуар, № 1-6 - огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 5642 кв.м., за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 21 грудня 2007 року, зареєстрованого у реєстрі за № 22089, продали зазначений об`єкт нерухомості ОСОБА_1

який 25 грудня 2007 року зареєстрував своє право власності у КП «ОМБТІ і POH» .

28 лютого 2008 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 22090, було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,5642 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що також вбачається з відповіді ОРФ ДП «ЦДЗК від 15.12.2009 року .

На підставі вищевикладеного, районний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 став власником будівель та споруд, з 21 грудня 2007 року та земельної ділянки, площею 2642 кв.м., з 28 лютого 2008 року , розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Вищого господарського суду України від 13 грудня 2007 року було скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 17 січня 2006 року, яким за ПП «Модератто» було визнано право власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , справа направлена на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Під час розгляду Господарським судом Одеської області позовних вимог ПП «Модератто» про визнання права власності, Одеська міська рада звернулась до суду з зустрічним позовом до ПП «Модератто» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та визнання права власності.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.01.2009 року у задоволенні первісних позовних вимог ПП «Модератто» було відмовлено, зустрічний позов Одеської міської ради було задоволено, визнано недійсним договір фінансового лізингу від 27 грудня 2002 року, укладений між ТОВ «Вітер змін» та ПП «Модератто», визнано право власності територіальної громади м. Одеси в особі ОМР на приміщення оздоровчого комплексу, без зазначення адреси майна, на яке визнавалось право власності.

На підставі реєстраційного посвідчення від 17.10.1996 року, виданого відповідно до розпорядження ОМР від 25.09.1996 року, домоволодіння АДРЕСА_1 площею 150 кв.м., зареєстроване за Одеською міською радою.

Рішенням Одеської міської ради від 15.10.2002 року, з метою створення міської дитячої бази відпочинку для оздоровлення дітей-сиріт управлінню освіти Виконавчому комітету Одеської міської ради було передано в управління дитячий оздоровчий комплекс, загальною площею будівель та споруд 541,9 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 5640 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , яке було передано за актом прийому передачі нежитлових приміщень від 01 грудня 2002 року .

З метою всебічного розгляду справи, судом під час розгляду справи ц.с.№2-70/10, в якості третьої особи по справі було залучено Управління освіти Виконавчого комітету Одеської міської ради, якому неодноразово направлялись позови сторін по справі для надання пояснень, заперечень, Управління неодноразово викликалось до суду, але його представник до суду не з`явився, заперечень чи письмових пояснень, які судом також витренувались від Управління, останнім так й не були представлені супу без поважних причин. Таким чином Управління за власним бажанням своїм процесуальним правом не скористалось.

Господарський суд Одеської області рішенням суду від 08 січня 2009 року визнав договір фінансового лізингу між ТОВ та ПП недійсним та визнав право власності територіальної громади м. Одеси на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи рішення тим, що на момент укладання договору фінансового лізингу між ПП та ТОВ, спірне нерухоме майно перебувало у власності Одеської міської ради.

Вказане рішення Господарського суду Одеської області від 08.01.2009 року стало підставою для задоволення позовних вимог Одеської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24 лютого 2006 року, за яким ПП «Модератто» продало ПП «Грін» будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому, рішення Господарського суду Одеської області від 08 січня 2009 року було скасовано постановою Вищого господарського суду України від 04 червня 2009 року з підстав незалучення до справи ОСОБА_1 , який на момент ухвалення рішення Господарським судом Одеської області став власником нерухомого майна, яке було предметом спору.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22 вересня 2009 року провадження по справі за позовом ПП «Модератто» та зустрічним позовом Одеської міської ради були закритті, оскільки на момент розгляду справи власником спірного нерухомого майна став ОСОБА_1 , який є фізичною особою, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, а тому вказаний спір не підлягав розгляду у господарському суді .

Встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 липня 2009 року був затверджений перелік об`єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за Одеською міською радою, одним з яких були будівлі, загальною площею 367,4 кв.м. та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі якого 20 серпня 2009 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі та споруди, за яким вказаний об`єкт нерухомості в цілому дійсно належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності , та яке було зареєстровано у КП «ОМБТІ і РОН» 03 вересня 2009 року

Судом першої інстанції встановлено, що будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , та будівлі і споруди за адресою: АДРЕСА_1 ,

Технічним паспортом на будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , виготовленим КП «ОМБТІ і РОН» 17.12.2007 року, на ім`я попередніх до ОСОБА_1 власників підтверджується, що нерухоме майно за вказаною адресою та нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , є тим самим.

Судова колегія зазначає, що суб`єктивне матеріальне право особи, право на майно підлягає захисту, зокрема, власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави.

Пункт 1 статті 6 Конвенції з прав людини 1950 року гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на розгляд спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Між тим, право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням (справа «Меньшакова проти України», заява № 377/02, п. 53).

Відтак, право на захист не є абсолютним, оскільки обмежене часовими лімітами, встановленими інститутом позовної давності, який існує ще з часів римського права з V століття.

Метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду. Позовна давність тісно пов`язана із принципом правової визначеності, який, у свою чергу, є одним із фундаментальних аспектів верховенства права.

Одночасно з цим, застосування позовної давності має бути передбачуваним. Як наголошує Європейський Суд, «принцип законності означає, що застосовні положення національного права повинні бути достатньо доступними, чіткими й передбачуваними в їхньому застосуванні. Індивід повинен бути здатним - у разі потреби за допомогою необхідних порад - передбачити (у тій мірі, у якій це є розумним за даних обставин) наслідки, які може потягнути певна дія» (справа «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, рішення від 20 травня 2010 року).

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів» (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, пункт 58).

Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки», № 26449/95, пункт 54, від 9 листопада 1999 року). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії», № 33202/96, пункт 109; у справі «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-51).

Законом, а саме статтею 268 ЦК України визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється. Встановлений наведеною нормою перелік є вичерпним й не передбачає розповсюдження його дії на віндикацію.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування Конвенції 1950 року, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

При цьому, Європейським судом також було зроблено висновок про те, що позовна давність може бути застосована на вимоги про захист права власності шляхом віндикації (справа «Компанія «ДЖЕЙ.ЕЙ.ПАЙ (ОКСФОРД) ЛТД» та компанія «ДЖЕЙ.ЕЙ.ПАЙ (ОКСФОРД) ЛЭНД ЛТД» проти Великобританії», заява № 44302/02, п. 68).

До того ж, про можливість застосування позовної давності до віндикаційних вимог в інтересах держави в особі представницького органу територіальної громади говорить й правовий висновок Верховного Суду України, наведений у постановах від 13 березня 2017 року у справі № 370/314/14-ц, від 22 червня 2017 року у справі № 6-1047цс17.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Для правильного застосування частини першої статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення (постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі 6-2469цс16, від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від 03 серпня 2017 року у справі № 910/5477/16).

На момент подання позову та вирішення спору, саме на позивача був покладений обов`язок довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.про те матеріали справи містять докази, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2010 р. по справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа - Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та виселення та за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Виконавчий комітет Одеської міської ради про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном позов ОСОБА_1 про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном було задоволено повністю, визнано недійсним та скасовано рішення виконкому Одеської міської ради № 824 від 28.07.2009 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси на нежитлові будівлі та споруди від 20.08.2009 року, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа Управління освіти та науки Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна та виселення відмовлено повністю.

Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, п. 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини», заява № 48939/99, п. 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72).

Необмеженість строків звернення до суду має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу (п. 73 рішення у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04).

Враховуючи численні судові справи з питання права власності на спірний об`єкти позивач, в особі Одеськоїміської ради дізнався про порушення свого права ще у 2010 році , звернувся до суду з аналогічними позовними вимогами в який було відмовлено, проте в апеляційному порядку Одеська міська рада рішення Київського районного суду м. одеси від 07.12.2010 року не оскаржила.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності

Між тим, позивачем, який є виконавчим органом одеськоїміської ради , взагалі не обґрунтовується утруднення чи неможливість оскарження Одеською міською радою рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2010 р. та подачу аналогічного позову понад 12 років після набуття відповідачем права власності на будівлі та споруди та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

За наслідком розгляду вказаної цивільної справи №2-70/10, 07 грудня 2010 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа Виконавчий комітет Одеської міської ради, про захист права власності та усунення перешкод у користуванні майном, задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Одеської міської ради №824 від 28 липня 2009 року, яким затверджений перелік об`єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за Одеською міською радою, одним з яких були будівлі, загальною площею 367,4 кв.м. та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі якого 20 серпня 2009 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі та споруди, за яким вказаний об`єкт нерухомості в цілому дійсно належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності та яке було зареєстровано у КП «ОМБТІ і РОН» 03 вересня 2009 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності територіальної громади м. Одеси на нежитлові будівлі та споруди від 20.08.2009 року, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселено осіб, які перебувають в житлових будівлях під літ. «А», «В», «Г» та зобов`язано даних осіб звільнити нежитлові споруди та земельну ділянку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_1 до житлових будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, судова колегія погоджується з судженням районного суду , що зазначений позов є безпідставним та необґрунтованим, в той час як права та інтереси ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна у вигляді споруд та будівель, і земельної ділянки не можуть бути порушені відповідно до вимог чинного законодавства України так як одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення.

З врахуванням зазначеного, судова колегія приходить до висновку, що з урахуванням принципу правової визначеності районний суд дійшов правильного судження про відмову в задоволені заявлених вимог.

З врахуванням зазначеного, судова колегія з підстав ст.375 ЦПК України приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення районного суду без змін.

Керуючись ст. 367,368,374, 375 ,381,382,384,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення. а рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 20.05.2019 року

Голодуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді - С.М.Сегеда

Т.В.Цюра