ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 500/2843/16

провадження № 61-29103св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - Фермерське господарство «Стоянов А. А.»,

відповідачі: Фермерське господарство «Дінекс-Агро», ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Стоянов А. А.» на рішення апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року Фермерське господарство «Стоянов А. А.» (далі - ФГ «Стоянов А. А.») звернулося з позовом до Фермерського господарства «Дінекс-Агро» (далі - ФГ «Дінекс-Агро»), ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним.

В обґрунтування позову зазначило, що з 4 січня 2011 року є орендарем належної ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,1536 га, кадастровий номер № НОМЕР_1 , відповідно до укладеного з ним договору оренди від 4 січня 2011 року.

Позивач вказує, що належно виконував свої зобов`язання, використовував земельну ділянку за призначенням і сплачував передбачену договором орендну плату.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 , не розриваючи договору з позивачем, уклав інший договір оренди щодо цієї земельної ділянки з ФГ «Дінекс-Агро».

Оскільки договір оренди землі від 1 вересня 2014 року укладений щодо земельної ділянки, яка перебуває у правомірному договірному використанні ФГ «Стоянов А. А.», позивач просив визнати цей договір недійсним з передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав та скасувати державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки за ФГ «Дінекс-Агро».

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2017 року, ухваленим у складі судді Жигуліна С. М., позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди від 1 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 і ФГ «Дінекс-Агро», щодо земельної ділянки загальною площею 4,15 гектарів. Скасовано державну реєстрацію права оренди, яке виникло у ФГ «Дінекс-Агро» на підставі вказаного договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди землі від 1 вересня 2014 року укладений щодо земельної ділянки, яка уже передана в оренду позивачу за договором оренди, який не розірваний і є чинним, що свідчить про укладення оспорюваного договору з порушенням вимог законодавства і є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що укладений між ОСОБА_1 і ФГ «Стоянов А. А.» договір оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року всупереч вимогам Закону України «Про оренду землі» не зареєстрований у встановленому законом порядку і не набув чинності, тому при укладенні оспорюваного договору оренди від 1 вересня 2014 року не допущено порушень законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2017 року ФГ «Стоянов А. А.» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 березня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вважає, що набув статусу орендаря у момент укладення договору оренди і з цього часу право власника земельної ділянки вільно розпоряджатися нею обмежене існуванням договору оренди та наявністю у орендаря прав, що випливають із цього договору.

Поза увагою суду апеляційної інстанції лишилося те, що з 1 січня 2013 року законодавство не вимагає державної реєстрації договорів оренди землі, тому укладений між заявником і ОСОБА_1 договір набрав чинності в силу закону від цієї дати.

На думку заявника, апеляційний суд помилково обґрунтовував рішення про відмову у позові посиланням на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-118цс13, від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16, оскільки у цих постановах Верховний Суд України вказав, що моментом укладення договору оренди є момент досягнення сторонами згоди щодо всіх його істотних умов і підписання, що узгоджується із доводами позову.

Позиція інших учасників справи

У жовтні 2017 року ФГ «Дінекс-Агро», діючи через свого представника Леснічевського Р. Г., подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Зазначило, що підписаний між позивачем і ОСОБА_1 договір оренди не зареєстрований у встановленому законом порядку, тому не набрав чинності і перебіг строку його дії не розпочався.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 4,15 га із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Новопокрівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області.

4 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А. А.» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, відповідно до умов якого сторони погодили, що фермерське господарство приймає у строкове платне користування вказану земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 10 років.

4 січня 2011 року ОСОБА_1 передав ФГ « Стоянов А . А.» належну йому земельну ділянку за актом приймання-передачі.

Згідно з пунктом 15 договору оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Також апеляційним судом встановлено, що державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року ФГ «Стоянов А. А.» не проведено.

1 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого фермерському господарству передано в оренду належну ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 4,1536 га строком на 10 років.

Право оренди земельної ділянки, яке виникло у ФГ «Дінекс-Агро» на підставі договору оренди землі від 1 вересня 2014 року, у встановленому законом порядку зареєстроване реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Правовідносини, що виникають з оренди землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також самим договором оренди землі.

Згідно зі статтею 126 ЗК України у редакції Кодексу, чинній на час підписання договору оренди земельної ділянки між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 , право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (стаття 792 ЦК України).

Порядок укладення договору оренди землі, його істотні умови та порядок продовження визначені Законом України «Про оренду землі».

За змістом статті 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції Закону, чинній на час підписання договору оренди земельної ділянки між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 , укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції Закону, чинній на час підписання договору оренди земельної ділянки між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 , встановлювалося, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Набранням договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов`язки за цим договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Саме з цього моменту розпочинається строк дії договору оренди і сторони набувають прав та обов`язків орендаря та орендодавця.

Встановивши, що укладений між ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року не був зареєстрований у державних органах земельних ресурсів, апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі»і дійшов обґрунтованого висновку, що цей договір не набрав чинності та не породжує для позивача прав орендаря.

Визнання угоди недійсною є одним зі способів захисту прав на землю, передбачених частиною третьою статті 152 ЗК України.

Стаття 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним (стаття 215 ЦК України).

Оскільки при укладенні оспорюваного договору оренди землі від 1 вересня 2014 року право ОСОБА_1 розпоряджатися належною йому земельною ділянкою не було обмеженим у зв`язку з існуванням іншого чинного договору оренди, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання цього договору недійсним з передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав, так як при його укладенні не порушено вимог законодавства.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що права орендаря виникли у нього з дня підписання договору - 4 січня 2011 року, оскільки такі доводи не ґрунтуються на положеннях законодавства.

Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договору оренди, відповідно до вимог статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції Закону, чинній станом на 4 січня 2011 року, виникали після відповідної державної реєстрації договору.

Системний аналіз положень статті 638 ЦК України у поєднанні зі статтями 125, 126 ЗК України, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» дає підстави для висновку, що договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації і від цього дня його сторони набувають визначених договором прав і обов`язків.

ФГ «Стоянов А. А.» не зареєструвало у встановленому законом порядку підписаний із ОСОБА_1 договір оренди земельної ділянки від 4 січня 2011 року, у зв`язку з чим не набуло прав орендаря за цим договором.

Посилання заявника на те, що власник ОСОБА_1 не надавав необхідної документації із землеустрою, що унеможливило проведення державної реєстрації договору, є безпідставними.

Відповідно до пункту 5 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року, у редакції Порядку на час укладення договору оренди земельної ділянки між позивачем і ОСОБА_1 , для державної реєстрації договорів оренди заявник подає особисто або надсилає поштою до відповідного державного органу земельних ресурсів: заяву про державну реєстрацію договору оренди; договір оренди; план (схему) земельної ділянки, яка надається в оренду; копію державного акта на право власності на землю, що перебуває у власності фізичних або юридичних осіб. Крім зазначених документів до заяви додаються: акт перенесення меж земельної ділянки, яка надається в оренду, на місцевість - разі невизначення їх у натурі; проект відведення земельної ділянки - у разі надання її в оренду із зміною цільового призначення.

Визначені цим пунктом документи надавалися у розпорядження заявнику при укладенні договору оренди, тому твердження про відсутність необхідної для реєстрації договору землевпорядної документації є необґрунтованими.

Помилковим є посилання заявника на те, що після внесення змін до Закону України «Про оренду землі»з 1 січня 2013 року державна реєстрація договору оренди є необов`язковою, тому договір оренди від 4 січня 2011 року набув чинності від цієї дати і породжує для сторін права і обов`язки.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі»у редакції, яка набрала чинності з 1 січня 2013 року, вимагалася державна реєстрація права оренди земельної ділянки. Підставою для реєстрації права оренди землі є договір оренди землі, відомості про який вносяться до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ФГ «Стоянов А. А.» у визначеному законом порядку не зареєструвало право оренди спірної земельної ділянки, тому доводи про набуття прав орендаря з 1 січня 2013 року є помилковими.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд помилково обґрунтував своє рішення посиланням на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-118цс13, від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16, є безпідставними, так як у даних справах Верховний Суд України роз`яснив порядок застосування статті 638 ЦК України у поєднанні з положеннями ЗК України, Закону України «Про оренду землі» і Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при розмежуванні моменту укладення договору оренди і моменту набрання цим договором чинності та виникнення на його підставі прав і обов`язків.

Оскільки питання щодо моменту набрання чинності договором оренди від 4 січня 2011 року має правове значення для вирішення вказаної справи, апеляційний суд при вирішенні справи правильно враховував висновки щодо застосування норм права, висловлені Верховним Судом України у постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-118цс13, від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162цс13, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Стоянов А. А.» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук