ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №591/1716/18

Номер провадження 22-ц/816/1122/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Хвостик С. Г.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 грудня 2018 року у складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складено 20 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в :

30 березня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (далі - ТОВ «Сумитеплоенерго») звернулось з позовом до ОСОБА_1, збільшивши вимоги заявою від 30 травня 2018 року, та просило стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2013 року до 30 квітня 2018 року в сумі 23840,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, яка є власником квартири АДРЕСА_1, з 01 травня 2013 року до 30 квітня 2018 року споживала послуги з опалення і постачання гарячої води, проте в повному обсязі вартість цих послуг, а також абонплату не сплачувала, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 23840,77 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 грудня 2018 року позов ТОВ «Сумитеплоенерго» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року в сумі 21289,87 грн та судовий збір у сумі 1568,18 грн.

В іншій частині вимог відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодилась та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин у справі та їх невідповідність висновкам суду, просить судове рішення скасувати і відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог з порушенням п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, оскільки така заява була подана після першого судового засідання. Крім того, позивачем не було сплачено судовий збір за подання заяви про збільшення позовних вимог. На думку відповідача, оборотна відомість по особовому рахунку № 171417 не є належним доказом розміру заборгованості за комунальні послуги. До того ж, договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води вона не підписувала, тобто жодних зобов'язань перед позивачем не має, а доказів про надання відповідних послуг та їх споживання матеріали справи не містять. Вказує, що переривання перебігу позовної давності можливе лише у випадку, якщо до виникнення підстав переривання позовної давності її строк ще не сплив, чого суд також не врахував. Також відповідач зазначила, що висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності за період з 01 травня 2013 року по 31 травня 2017 року не узгоджується з рішенням про часткове задоволення позовних вимог про стягнення боргу за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року. Не з'ясував суд також і кількості осіб, які зареєстровані і проживають у належній відповідачу квартирі.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Сумитеплоенерго» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. При цьому зазначає, що перше судове засідання після передачі справи іншому судді відбулось 04 жовтня 2018 року, тобто після подання заяви про збільшення позовних вимог. Вказує, що судовий збір за подання заяви про збільшення позовних вимог не сплачувався, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує мінімальний розмір судового збору, який був сплачений при зверненні до суду з позовом у сумі 1762 грн. На думку заявника, оборотна відомість по особовому рахунку відповідача є належним доказом існування заборгованості за спожиті комунальні послуги. До того ж, відповідач не надала суду доказів, які б спростовували розмір заборгованості, факт споживання нею комунальних послуг чи надання позивачем цих послуг неналежної якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2018 року: 1762 грн х 100= 176200 грн), тому розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради № 322 від 20 травня 2011 року позивач ТОВ «Сумитеплоенерго» є виробником та виконавцем послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води, у тому числі до будинку АДРЕСА_1 (а. с. 14, 95-97).

Двоставкові тарифи на послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для ТОВ «Сумитеплоенерго» діють з 01 січня 2011 року (а.с. 15).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 8).

З оборотної відомості по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за період з 01 травня 2013 року по 30 квітня 2018 року вбачається, що у квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 75,66 кв м, опалювальною площею 72,3 кв м, в якій мешкають шість осіб, у тому числі один учасник війни, відносно якого застосовується пільгова площа 31,5 кв м, розмір заборгованості за надані послуги з опалення (лічильник) становить 14102,87 грн, за постачання гарячої води (лічильники) - 8982,95 грн, борг з абонплати - 754,95 грн. Загальний розмір заборгованості за всі спожиті послуги за період з 01 травня 2013 року по 30 квітня 2018 року становить 23840,77 грн (а.с. 50-53).

В матеріалах справи міститься копія укладеного 20 вересня 2010 року між ТОВ «Сумитеплоенерго» та ОСОБА_1 договору про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води зі строком дії один рік та можливістю його продовження у випадку, якщо за місяць до закінчення строку дії жодна зі сторін письмово не заявить про розірвання договору або про необхідність його перегляду (п. 27 договору). Згідно з умовами договору, на день його підписання користувачами комунальних послуг було 4 особи (п. 2 договору). Крім того, договором передбачено, що тарифи на послуги можуть змінюватись, про що споживач буде повідомлений через засоби масової інформації (п. 5 договору) (а.с. 92-94).

31 травня 2017 року ТОВ «Сумитеплоенерго» звернулось до суду першої інстанції із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за період з 01 травня 2013 року по 30 квітня 2017 року у сумі 21345,32 грн (матеріали наказного провадження № 591/2725/17, а.с. 3).

Судовим наказом Зарічного районного суду м. Суми від 09 червня 2017 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» борг у сумі 21345,32 грн, проте ухвалою цього ж суду від 14 грудня 2017 року судовий наказ скасовано (матеріали наказного провадження № 591/2725/17, а.с. 20, 53).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки відповідач споживала послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за спірний період, тому зобов'язана була щомісячно сплачувати вартість цих послуг. Однак, ураховуючи, що позивачем було пропущено трирічний строк позовної давності стосовно вимог про стягнення боргу за період з 01 травня 2013 року по 31 травня 2014 року, тобто за три роки до переривання перебігу цього строку у зв'язку із зверненням позивача до суду 31 травня 2017 року із заявою про видачу судового наказу, тому суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги про стягнення боргу на загальну суму 21289,87 грн за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище, відповідач ОСОБА_1 зареєстрована і проживає у АДРЕСА_1, в яку позивач ТОВ «Сумитеплоенерго» постачає централізоване опалення і гарячу воду. Крім того, ОСОБА_1 є власником цієї квартири і на неї відкрито особовий рахунок № 171417.

Крім відповідача ОСОБА_1 у вказаній квартирі проживають ще п'ять мешканців, один з яких користується пільгою. Отже, плата за послуги з центрального опалення і гарячого водопостачання позивачем розраховується виходячи з кількості мешканців квартири, яких всього шість осіб.

Доводи ОСОБА_1 з приводу того, що суд першої інстанції не встановив всіх зареєстрованих у квартирі осіб не впливають на правильність ухваленого судом рішення про стягнення боргу саме з відповідача.

Так, відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме така особа.

Безпідставними також є і доводи ОСОБА_1 з приводу відсутності у неї обов'язку перед позивачем сплачувати вартість наданих комунальних послуг, оскільки у матеріалах справи відсутній належно оформлений договір про надання житлово-комунальних послуг, а його копія не є належним доказом.

У частині першій ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений висновок щодо застосування положень статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» викладений Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року, справа № 6-2951цс15.

Посилання заявниці апеляційної скарги на відсутність в матеріалах справи оригіналу укладеного з нею договору про надання позивачем комунальних послуг не може вплинути на висновки суду по суті заявлених позовних вимог, оскільки Закон України «Про житлово-комунальні послуги» хоча і передбачає обов'язкову письмову форму цього правочину, однак відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків встановлених законом.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачає за наслідком недодержання сторонами письмової форми договору про надання житлово-комунальних послуг його недійсність, а встановлює право споживача на отримання послуг та обов'язок їх оплачувати.

Не погоджується колегія суддів також і з доводами ОСОБА_1 з приводу недоведення позивачем суми заборгованості за спожиті комунальні послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Обґрунтовуючи суму заборгованості за спожиті послуги, ТОВ «Сумитеплоенерго» в суді першої інстанції надало оборотну відомість за спірний період по особовому рахунку № 171417, в якій відображено всі складові заборгованості, суму якої ОСОБА_1 не спростувала, власного розрахунку боргу не надала, як і не довела, що відповідні послуги нею не споживались чи були неналежної якості.

Отже, станом на 30 квітня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 за надані і спожиті послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води становить 23840,77 грн.

Таким чином, позивачем було доведено належними доказами про наявність заборгованості за надані та спожиті ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, що були нараховані на підставі тарифів, затверджених рішеннями Виконавчого комітету Сумської міської ради, які є чинними.

Погоджується колегія суддів також і з висновком суду про часткове задоволення позовних вимог у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Так, загальна сума заборгованості за спожиті послуги розрахована як сума боргу за кожен місяць спірного періоду. Факт звернення позивача до суду 31 травня 2017 року із заявою про видачу судового наказу свідчить про переривання перебігу строку позовної давності, а тому за вимогами про стягнення боргу за період з 01 травня 2013 року до 31 травня 2014 року ТОВ «Сумитеплоенерго» дійсно пропустило строк позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року у сумі 21289,87 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, стягуючи заборгованість за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року, вказав у рішенні про відмову у позові за період з 01 травня 2013 року по 31 травня 2017 року не є підставою для скасування оскаржуваного рішення в цій частині, оскільки у вказаному періоді суд помилково замість 2014 року вказав 2017 рік, що у розумінні ст. 269 ЦПК України є опискою.

Не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення також і посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач за подання заяви про збільшення позовних вимог не сплатив судовий збір, оскільки це питання може бути вирішено судом першої інстанції у порядку ст. 270 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_1 про порушення позивачем п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України є безпідставними, оскільки перше судове засідання у справі в суді першої інстанції відбулось після подання заяви про збільшення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді : О.Ю.Кононенко

В.І.Криворотенко

С.Г.Хвостик