Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 753/16671/14-ц

провадження № 61-17232св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Колесника О. М. від 12 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., Українець Л. Д., від 17 червня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 03 березня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 надав відповідачам 52 000 доларів США, а вони зобов`язались повернути йому вказані кошти в строки та на умовах, визначених договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором того ж дня сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого відповідачі передали ОСОБА_5 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року.

09 липня 2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого до нього перейшли всі права ОСОБА_5 за вказаними договорами позики та задоволення вимог іпотекодержателя. Узв'язку з невиконанням позичальниками умов договору позики, він звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів суми заборгованості.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з боржників на його користь заборгованість у загальній сумі 1 277 179 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності на це майно, виселити відповідачів із вказаної квартири та звільнити предмет іпотеки від майна відповідачів, стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

У лютому 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа -приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В. М., про визнання договорів про задоволення вимог іпотекодержателя та відступлення права вимоги (цесії) недійсними.

Позов мотивували тим, що вказані договори не пройшли обов'язкової, визначеної законом процедури державної реєстрації, а тому мають бути визнані недійсними.

Протокольною ухвалою суду від 02 лютого 2015 року позови ОСОБА_1 , а також ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . об'єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

У рахунок погашення основного зобов`язання щодо виплати заборгованості ОСОБА_1 за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 03 березня 2010 року, в сумі 1 277 179,96 грн, яка складається з: заборгованості за договором позики -485 844,96 грн, відсотків за користування позикою - 107 671,18 грн, трьох процентів річних від простроченої суми - 43 246,84 грн, неустойки (пені) - 636 762,98 грн, судового збору у розмірі 3 654 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 кв.м, жилою площею 41,60 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С. М. і зареєстрованого у реєстрі за № 1979, шляхом набуття права власності іпотекодержателем ОСОБА_1 на предмет іпотеки, оцінений у розмірі 414 960 грн.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та звільнено її від їх майна та речей, а також майна та речей будь-яких інших осіб, що знаходяться з дозволу чи згоди або без їх такого дозволу чи згоди.

Стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у рівних частках на користь ОСОБА_1 243,60 грн судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сторони іпотечного договору передбачили спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки і визначили вартість іпотечного майна, тому відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» слід звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нього та виселити відповідачів з цього житла на підставі статті 39 цього Закону. У задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсним договору іпотеки відмовлено у зв'язку з пропуском позивачами строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявив відповідач. Зустрічні позовні вимоги в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги є безпідставними, оскільки законом не передбачена обов'язкова реєстрація вказаного договору.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та ухвалено в цій частині нове рішення.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року в рахунок задоволення вимог ОСОБА_1 за договором позики, укладеним 03 березня 2010 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в сумі 1 273 525,96 грн, яка складається з: заборгованості за договором позики - 485 844,96 грн, відсотків за користування позикою - 107 671,18 грн, трьох процентів річних від простроченої суми - 43 246,84 грн, неустойки (пені) - 636 762,98 грн, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 кв. м, жилою площею 41,60 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С. М. і зареєстрованого у реєстрі за № 1979.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

Змінено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року в частині визначення мотивів відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4

Виключено з мотивувальної частини рішення висновки суду про сплив позовної давності щодо вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя та договору відступлення права вимоги (цесії) недійсними.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відмовляючи в задоволенні вимог зустрічного позову про визнання недійсними договорів про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року та відступлення права вимоги від 09 липня 2012 року, суд першої інстанції, дійшовши висновку по безпідставність цих вимог, а також висновку про заявлення вимог зі спливом позовної давності, не врахував, що недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначаючи розмір основного зобов`язання за договором позики від 03 березня 2010 року, яке підлягає погашенню за рахунок вартості предмета іпотеки, суд першої інстанції помилково включив судовий збір, стягнутий за рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року в сумі 3 654 грн, що не входить до складу основного зобов`язання. Оскільки іпотечне житло придбано не за рахунок кредиту, відсутні правові підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довів, що оспорювані договори пройшли державну реєстрацію, а тому висновки судів у цій частині є безпідставними. Вартість предмета іпотеки, визначена договором, не відповідає його реальній вартості. ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду, а ухвалою від 03 квітня 2019 року - призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 березня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за № 364, за умовами якого кредитор надав позичальникам 52 000 доларів США, а останні зобов`язались повернути йому вказані кошти в повному обсязі в строк до 03 березня 2011 року на умовах, визначених договором.

З метою забезпечення виконання визначених договором позики зобов`язань, 03 березня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого останні передали ОСОБА_5 в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року.

09 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1544. За умовами вказаного договору до позивача перейшли всі права ОСОБА_5 за договором позики та договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03 березня 2010 року в сумі 1 277 179,96 грн, яка складається із заборгованості за договором позики - 485 844,96 грн, відсотків за користування позикою - 107 671,18 грн, трьох процентів річних від простроченої суми - 43 246,84 грн, неустойки (пені) - 636 762,98 грн та 3 654 грн судового збору.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судове рішення апеляційної інстанції відповідає не в повній мірі.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1

Частиною другою статті 16 ЦК України, у редакції чинній на час укладення іпотечного договору, передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16.

Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 дійшла правого висновку про те, що з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Умовами пункту 2.5 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 03 березня 2010 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , передбачено, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором позики від 03 березня 2010 року. При цьому у пункті 1 цього договору сторони домовились про позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності як використання судового, а не позасудового способу захисту порушеного права іпотекодержателя.

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судове рішення апеляційної інстанції в частині вирішення спору про звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягає скасуванню в цій частині відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та

ОСОБА_4 до суду із позовом про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги та іпотечного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вказали, що ці договори не пройшли державну реєстрацію, а тому є недійсними.

Разом із тим зі змісту вказаних договорів вбачається, що вони були нотаріально посвідчені приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 11, 18).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги в частині визнання недійсними договору про відступлення права вимоги та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, суди дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність цих вимог з огляду на те, що вказані договори були нотаріально посвідчені та зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про іпотеку» та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги, оскаржуване судове рішення в цій частині є законним і обґрунтованим.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення судами права на участь у судовому засіданні

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Як вбачається з матеріалів справи, судові повідомлення про час та місце розгляду справи направлялись за адресою його реєстрації, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення містять відмітки про вручення судових повісток ОСОБА_3 (а.с. 66, 110, 142, 185, 207).

Разом із тим, заперечуючи отримання цих повідомлень та належність йому підписів на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень, ОСОБА_3 не звертався до суду із заявою про призначення судової почеркознавчої експертизи та/або заявою про зміну свого місця проживання.

Згідно із положеннями частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Частиною третьою статті 76 ЦПК України 2004 року передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

Таким чином матеріалами справи підтверджено, що суд вживав передбачені цивільним процесуальним законодавством заходи щодо повідомлення ОСОБА_3 про розгляд цієї справи, а тому право останнього на участь у судовому засіданні не є порушеним.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) за подання касаційної скарги справляється судовий збір, який відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої цієї статті становить 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Розміри ставок судового збору та порядок його сплати визначено частиною другою статті 4 та статтею 6 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на день звернення до суду з цим позовом), згідно із якими за подання зустрічних позовних заяв, а також заяв про вступ у справу третіх осіб із самостійними позовними вимогами судовий збір справляється на загальних підставах.

У разі якщо в апеляційному або в касаційному порядку оскаржується судове рішення, яке прийнято за наслідками розгляду первісного і зустрічного позовів, то якщо заявник не згоден із таким рішенням у частині розгляду вимог за обома зазначеними позовами, судовий збір має сплачуватися ним так само з урахуванням результатів розгляду як первісного, так і зустрічного позовів.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 оскаржує судові рішення за результатами розгляду первісного та зустрічного позовів, тому за подання касаційної скарги заявник мав сплатити 584,64 грн (1218 х 0,2 х 120% х 2 вимоги).

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому з нього на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати, понесені у суді касаційної інстанції, у розмірі 292,32 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договорів про задоволення вимог іпотекодержателя та відступлення права вимоги (цесії) недійсними залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 292,32 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта