Справа № 203/963/18
Провадження № 2/204/80/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Невеселій К.А.,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

за участю відповідача ОСОБА_2,

за участю представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу домоволодіння недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі продажу домоволодіння за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Сєдова, буд. 4А від 30.03.2012 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстраційним № 866.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що з 25 квітня 1987 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_7. Під час шлюбу, подружжям було придбано житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами: А - 1 - житловий будинок, житловою площею 33.4 кв.м, Б - літня кухня, В - гараж, Г - вбиральня, N 1,2 - огорожа, N 3 - водоколонка, І - мощення, розташований на земельній ділянці площею 270 кв.м, який знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Сєдова, д. 4-а. Будинок було придбано на підставі договору купівлі-продажу, який укладено на виконання біржової угоди, зареєстрованої на товарній біржі «Катеринославська» 11 вересня 1997 за N 685-Н, право власності зареєстровано 16 вересня 1997 року в КП ДМБТІ за реєстровим № 120. З 2001 вона з чоловіком стали проживати окремо, оскільки він почав вести антисоціальний спосіб життя, зловживати спиртними напоями, що зробило не можливим спільне проживання. 23 березня 2014 року чоловік - ОСОБА_7 помер, про що позивачу стало відомо 15.07.2014 року від співробітників Кіровського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, під час проведення слідчих дій при предявленні фотознімків трупа для впізнання. Також зазначила, що на початку 2018 року позивачу від сина - ОСОБА_6 стало відомо, що в будинку живуть сторонні люди, а 12 березня 2018 року позивачу стало відомо, що чоловік продав будинок громадянину ОСОБА_2 без її згоди. Згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, спірний будинок було відчужено 20.04.2012 року на підставі договору купівлі-продажу ВРР №375499, реєстр №866 від 30.03.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, у звязку з чим позивач вимушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою.

Судом вірно визначено найменування третьої особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

В судовому засіданні позивач, її представник, кожен окремо, підтримали позовну заяву в повному обсязі, просили її задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні, кожен окремо, заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні.

В судове засідання третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 не зявилась, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності.

В судове засідання третя особа - ОСОБА_6 не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії І КИ № 405950 від 25 жовтня 2017 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали шлюб 25 квітня 1987 року, актовий запис - 479 (арк.с.6).

Відповідно до договору купівлі продажу нерухомого майна від 11 вересня 1997 року, укладеного на Товарній біржі «Катеринославська», ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_8 житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами: А - 1 - житловий будинок, житловою площею 33.4 кв.м, Б - літня кухня, В - гараж, Г - вбиральня, N 1,2 - огорожа, N 3 - водоколонка, І - мощення, розташований на земельній ділянці площею 270 кв.м, який знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Сєдова, буд. 4-а (арк.с.14-15).

Як вбачається з ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі продажу б/н, реєстр № 016/05Д/ 28.12.2011 року, виданого товарною біржею «Катеринославська», зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Сєдова, 4а (арк.с.104,105).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І КИ № 779381 від 29 січня 2018 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 07 квітня 2014 року (арк.с.23).

Згідно повідомлення Кіровського районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 16.07.2014 року, 15.07.2014 року було впізнано труп ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк.с.24-28).

Як вбачається з технічного паспорта будинку, ОСОБА_7 був власником будинку за адресою: вул. Сєдова, буд. 4-а (арк.с.16-21).

Відповідно до відомостей домової книги реєстрації громадян за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сєдова, буд. 4-А, за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (арк.с.30-35).

Згідно довідки від 29.02.2012 року, виданої квартальним комітетом № 15, ОСОБА_7 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (арк.с.108).

Відповідно до договору купівлі продажу від 30 вересня 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 уклади договір купівлі продажу житлового будинку з прилеглими до нього будівлями та спорудами: А - 1 - житловий будинок, житловою площею 33.4 кв.м, Б - літня кухня, В - гараж, Г - вбиральня, N 1,2 - огорожа, N 3 - водоколонка, І - мощення, розташований на земельній ділянці площею 270 кв.м, який знаходиться за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Сєдова, буд. 4-а (арк.с.101-102).

Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 при перевірці документів та фактів, на підставі яких було посвідчено договір купівлі продажу домоволодіння між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, факт, що ОСОБА_7 не перебуває у шлюбі, перевірено за даними його паспорта, де в графі «сімейний стан» є відмітка про реєстрацію шлюбу Ленінським відділом РАЦС м. Дніпропетровська, та відмітка про розірвання шлюбу Красногвардійським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції (арк.с.69).

Згідно відповіді Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19.10.2018 року № 3371/14.6-11, актовий запис про шлюб № 479 від 25.04.1987 року, складений на ОСОБА_7 та ОСОБА_4 склав Новокодацький районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян за № 5 від 09.07.2011 року, а також підтверджено відповідність відомостей, внесених до Державного реєстру актів цивільного стану громадян на паперовому носію вказаного актового запису та відсутність відмітки про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (арк.с.153).

Як вбачається з відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, відповідно до даних картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб, за адресою: м. Дніпро, вул. Сєдова, буд. 4а, зареєстровані: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_8 (арк.с.173).

Відповідно до відповіді Новокодацького районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області № 4734/14.7-24 від 02.11.2018 року, у актовому записі про шлюб № 479 від 25.04.1987 року на ОСОБА_7 та ОСОБА_12, наявна відмітка про розірвання шлюбу (актовий запис про розірвання шлюбу №79 від 07.02.1987 складений ОСОБА_3 Нижньодніпровським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) (арк.с.200).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна ОСОБА_2 є власником нерухомого майна за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сєдова, будинок 4-а (арк.с.22).

В судовому засіданні були допитані свідки.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що відповідач є її чоловіком; вони з відповідачем вирішили придбати будинок для дітей; ріелтор для купівлі запропонувала саме цей будинок; вони домовились з ОСОБА_12 щоб подивитись будинок. Коли ОСОБА_12 показувала будинок, там був присутнім її колишній чоловік. Договір купівлі продажу будинку укладали приблизно у квітні 2012 року. При укладенні угоди у нотаріуса була присутня ОСОБА_12, ОСОБА_7, а також його син. Зараз у будинку мешкають син, та дочка зі своєю сімєю.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив суду, що відповідач є його сусідом. Перед ним власниками будинку були ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_12, вони мешкали у будинку близько 5 років; потім ОСОБА_7 разом з дружиною продали будинок; до продажу будинку ОСОБА_12 не мешкала з ОСОБА_7, у звязку з тим, що останній вів аморальний спосіб життя. Чи розлучилися ОСОБА_12 з ОСОБА_7, йому не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що відповідач є його батьком. Позивач ОСОБА_16 була присутня при укладенні договору купівлі продажу у нотаріуса. У 2012 року він разом з матірю та батьком дивились будинок. ОСОБА_16 все їм показувала, вона представилась дружиною ОСОБА_7, а він казав, що вона його колишня дружина. Після укладення угоди ОСОБА_12 до них не приходила.

Свідок ОСОБА_10, допитаний в судовому засіданні пояснив суду, що відповідач це його тесть. У 2012 році вони збирались придбати будинок, приблизно у лютому місяці 2012 року, вони приходили дивитись будинок, будинок їм показувала ОСОБА_12. ОСОБА_16 також була присутньою при укладенні угоди у нотаріуса. При укладенні угоди ОСОБА_7 підписував документи, отримував гроші. Зараз у будинку свідок мешкає зі своєю сімєю, а також братом дружини.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.ч.3,4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З дослідженої в судовому засіданні копії матеріалів нотаріальної справи вбачається, що 30 березня 2012 року ОСОБА_7 продав ОСОБА_2 домоволодіння №4а по вул. Сєдова у м. Дніпропетровську. Приватний нотаріус при посвідченні договору перевірила факт перебування ОСОБА_7 у шлюбі, та відповідно до паспорта останнього, встановила, що він у шлюбі не перебуває.

Однак, суд на підставі досліджених доказів приходить до висновку, що на час продажу ОСОБА_7 домоволодіння № 4а по вул. Сєдова у м. Дніпропетровську, останній перебував у шлюбі з ОСОБА_4, так як відповідно до відповіді Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19.10.2018 року № 3371/14.6-11 відсутня відмітка про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

Крім того, оцінюючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що відмітка про розірвання шлюбу у паспорті ОСОБА_7, а також відомості Новокодацького районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 02.11.2018 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 не можуть бути прийняті, як достовірні, а також оціненими судом, як окремо, так і у сукупності з іншими доказами, так як містять протиріччя, стосовно найменування органу, який здійснив реєстрацію розірвання шлюбу, дату розірвання шлюбу, номера актового запису про розірвання шлюбу (арк.с.110, 200).

Таким чином, домоволодіння № 4а по вул. Сєдова у м. Дніпропетровську було спільною сумісною власністю подружжя, так як набуто ними за час шлюбу, письмової згоди на відчуження ОСОБА_7 домоволодіння ОСОБА_4, відповідно до вимог Закону, при укладенні правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і (або) державній реєстрації, не надала.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу. Іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі, що в супереч вимог Закону сторонами під час укладення договору купівлі продажу домоволодіння додержано не було.

Проте, судом враховано наступне.

В судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої, представник відповідача посилався на те, що спірний договір купівлі продажу домоволодіння був укладений 30.03.2012 року.

В судовому засіданні, доповідаючи по позовній заяві, позивач зазначила, що 23 березня 2014 року її чоловік ОСОБА_7 помер, про що їй достовірно стало відомо 15.07.2014 року від співробітників Кіровського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, під час проведення слідчих дій при предявленні фотознімків трупа для впізнання, проте, остання звернулася до суду з позовною заявою лише у березні 2018 року, а отже пропустила строк позовної давності.

Ознайомившись із поданою заявою про застосування строків позовної давності (арк.с.185-187), суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - ст.261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З поданої представником відповідача заяви про застосування строків позовної давності вбачається, що останній просив застосувати наслідки спливу позовної давності у звязку з тим, що позивачу стало відомо 15.07.2014 року від співробітників Кіровського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, під час проведення слідчих дій при предявленні фотознімків трупа для впізнання про смерть чоловіка. Зазначене суд вважає є підставою звільнення від доказування, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Також, з урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, допитаних в судовому засіданні, які зазначали, що позивач знала про продаж 30.03.2012 року ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 спірного домоволодіння, так як була присутня разом з ОСОБА_7 під час перемов щодо вартості будинку, його продажу, оформлення у нотаріуса та отримання грошових коштів; показання свідків обєктивно підтверджуються зібраними у справі доказами.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч.4 ст.267 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, суд на підставі пояснень сторін, свідків, вивчених та досліджених письмових матеріалів справи, приходить до висновку, що про укладення спірного договору та про продаж ОСОБА_7 спірної квартири, ОСОБА_4 дізналася у березні 2012 року, а із зазначеним позовом до суду звернулася лише у березні 2018 року, тобто зі спливом 6 років. Факти, через які позивач не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, останньою в судовому засіданні не доведено.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності і у звязку з цим, відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,5,12,13,76-82,141,258,259,263-265,273 ЦПК України, ст.ст. 57,60,63,65 СК України, ст.ст. 2, 4, 203,215,368 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі продажу домоволодіння недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар