ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 753/23570/16-ц

провадження № 61-30092св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Лужецької О. Р., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Білич І. М., Поліщук Н. В., Шахової Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 20 грудня 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукта кредитних карт, відповідно до умов позичальнику надано у кредит кошти в сумі 17 878,91 гривень зі сплатою процентів за користування ними у розмірі 18% річних.

Кредитна заборгованість підлягала погашенню в повному обсязі у строк до 31 грудня 2017 року щомісячними платежами у розмірі по 456,44 гривень.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не виконує належним чином свої зобов`язання за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості, яка разом із запропонованими банком Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

Оскільки відповідач порушила взяті на себе зобов`язання, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з неї заборгованість у розмірі 50 402,35 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом - 16 736,03 гривень; заборгованості за процентами - 10 163,09 гривень; заборгованості за пенею і комісією - 16 165,44 гривень; штрафу - 7 337,79 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 50 402,35 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом - 16 736,03 гривень; заборгованості за процентами - 10 163,09 гривень; заборгованості за пенею і комісією - 16 165,44 гривень; штрафу - 7 337,79 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанцій дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань з погашення кредитної заборгованості, розмір якої визначений генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року в частині стягнення пені і комісії у загальному розмірі 16 165,44 гривень скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні вимог про стягнення пені і комісії. У частині стягнення кредиту, процентів за користування кредитними коштами і штрафу рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення пені і комісії, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Умовами і правилами надання банківських послуг та підписаною сторонами угодою про реструктуризацію заборгованості не передбачено можливості нарахування на суму заборгованості, яка реструктуризована банком, пені і комісії. З висновками суду першої інстанції про наявність у відповідача заборгованості за кредитом, процентами і нарахуванням йому у зв`язку з порушенням умов угоди штрафу суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року і рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник посилається на те, що передбачених угодою про реструктуризацію заборгованості від 20 грудня 2012 року кредитних коштів у розмірі 17 878,92 гривень вона не отримувала.

Вказаною угодою у кредит надані кошти, які є заборгованістю за укладеним сторонами кредитним договором від 5 листопада 2006 року, тому, на думку заявника, неправомірним є нарахування на цю суму, яка уже включає в себе неустойку, пені і штрафу.

Вважає, що періодична сплата платежів у рахунок погашення заборгованості не свідчить про визнання всіх складових цього боргу і не перериває перебіг позовної давності щодо вимог про сплату процентів і неустойки, оскільки позичальником може визнаватися і погашатися виключно сума основного боргу.

Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що умови угоди про реструктуризацію заборгованості від 20 грудня 2012 року є несправедливими і порушують її права як споживача.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2017 року АТ КБ «ПриватБанк», діючи через свого представника Сокуренка Є. С ., подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Зазначило, що, укладаючи угоду про реструктуризацію заборгованості, позичальник узгодила із банком розмір своєї кредитної заборгованості. Розрахунок заборгованості відповідача вчинений банком з урахуванням даних первинних бухгалтерських документів, тому, оскільки на спростування правильності цього розрахунку жодних доказів не надано, відсутня потреба для подання до суду первинних документів.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 5 листопада 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNH4KP23670211.

20 грудня 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 підписано генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № DNH4KP23670211 від 5 листопада 2006 року та приєднання до Умов і правил надання продукта кредитних карт.

Згідно з умовами генеральної угоди її сторони погодили, що розмір заборгованості позичальника на момент підписання угоди становить 19 206,92 гривень.

Позичальник доручає банку без додаткового погодження у день надання кредиту перерахувати суму у розмірі 1 328 гривень на будь-який відкритий позичальником у банку рахунок (пункт 2.10 генеральної угоди).

Решта кредитної заборгованості у розмірі 17 878,92 гривень і нараховані на цю суму проценти у розмірі 1,5% щомісячно підлягали погашенню у строк до 31 грудня 2017 року шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 456,44 гривень (пункти 2.1).

Пунктом 2.2 генеральної угоди визначено, що у разі порушення позичальником її умов він сплачує банку штраф у розмірі 7 341,57 гривень.

З поданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості суди встановили, що станом на 8 грудня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за угодою від 20 грудня 2012 року становить 50 402,35 гривень і складається із: заборгованості за кредитом - 16 736,03 гривень; заборгованості за процентами - 10 163,09 гривень; заборгованості за пенею і комісією - 16 165,44 гривень; штрафу - 7 337,79 гривень.

ОСОБА_1 на спростування виконаного позивачем розрахунку заборгованості жодних доказів не подала.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

Судами попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором № DNH4KP23670211 від 5 листопада 2006 року, уклали генеральну угоду від 20 грудня 2012 року, згідно з якою погодили, що залишок заборгованості у розмірі 17 878,92 гривень є кредитом, який надається банком позичальнику з кінцевим строком погашення до 31 грудня 2017 року.

Оскільки ОСОБА_1 припинила виконувати зобов`язання за укладеною з банком генеральною угодою від 20 грудня 2012 року і має непогашену заборгованість за кредитом та процентами у розмірі 26 899,12 гривень, а також несплачений штраф у розмірі по 7 337,79 гривень, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача вказаних сум у загальному розмірі 34 236,91 гривень.

Встановивши, що Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» не передбачається нарахування на суму боргу, який підлягав реструктуризації, пені і комісії, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції в частині стягнення вказаних складових заборгованості і відмовив у задоволенні цих вимог.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що вона не отримала кредитні кошти у розмірі 17 878,92 гривень, оскільки згідно з умовами генеральної угоди від 20 грудня 2012 року вказана сума є сумою реструктуризованої банком кредитної заборгованості позичальника, що визнається заявником у касаційній скарзі.

ОСОБА_1 погодилася з розміром цієї суми та віднесенням її до кредитної заборгованості, яка підлягає погашенню у період до 21 грудня 2017 року щомісячними платежами у розмірі 456,44 гривень, про що свідчить її підпис на генеральній угоді, тому посилання заявника на відсутність у неї кредитної заборгованості у розмірі 17 878,92 гривень є безпідставними.

Твердження заявника про те, що періодична сплата платежів у рахунок погашення боргу не свідчить про визнання заборгованості за процентами і неустойкою, оскільки платіж здійснювався в рахунок погашення основного боргу, відхиляться касаційним судом, так як позичальник здійснювала платежі у розмірах, що перевищують узгоджений сторонами щомісячний платіж у сумі 456,44 гривень, тобто визнавала наявність у неї заборгованості, яка виникла у зв`язку з простроченням здійснення платежів.

Посилання заявника на те, що умови генеральної угоди про реструктуризацію від 20 грудня 2012 року несправедливі і порушують права позичальника як споживача є необґрунтованими, оскільки заявником не зазначено, які саме умови угоди є несправедливими і у чому полягає порушення його прав як споживача.

Не мають правового значення для вирішення справи твердження про сплив позовної давності за вимогами, які виникають з кредитного договору № DNH4KP23670211 від 5 листопада 2006 року, оскільки зобов`язання повернути кошти у розмірі 17 878,92 гривень і сплатити проценти за користування ними виникли у позичальника на підставі іншого договору - генеральної угоди від 20 грудня 2012 року.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час перегляду справи у касаційному порядку.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентами і штрафу з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції у не скасованій апеляційним судом частині і рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року, у нескасованій судом апеляційної інстанції частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов