ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» червня 2019 року

м. Харків

справа № 639/4569/17-ц

провадження № 22ц/818/1452/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Ігнатової Т.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 .

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року в складі судді Єрмоленко В.Б.

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про виселення, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належить 2/3 частини однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , інша 1/3 частина належить її синові ОСОБА_5

Вказала, що у січні 2013 року син без її дозволу та згоди вселив в квартиру свою дружину ОСОБА_3 , яка у квартирі не зареєстрована та не має права проживати.

Зазначила, що син під впливом своєї дружини дозволяє їй знущатися з неї, а також сам ображає, принижує та б`є її. Вони заборонили їй користуватися електроплитою, власною пральною машиною, що змусило її встановити в жилій кімнаті, яку вона займає, переносну електроплиту та готувати в кімнаті.

Вказала, що добровільно звільнити квартиру відповідач відмовляється, на її пропозиції продати квартиру і придбати кожному окреме житло ОСОБА_5 не погоджується.

Зазначила, що її син є власником іншої квартири, яка є придатною для проживання, тоді як вона іншого житла не має.

Вказала, що ніколи не надавала згоди на вселення відповідача. Це питання з нею не узгоджувалось. Вона весь час заперечувала проти проживання ОСОБА_3 у квартирі та страждає від її поведінки.

Зазначила, що квартира є однокімнатною, частка сина складає лише 6,1 кв. м., а кімната, яку син з невісткою фактично займають, насправді є підсобним приміщенням, переобладнаним під житлове. Порядок користування житлом не визначався.

Вказала, що спільне проживання та користування квартирою з відповідачем є неможливим, суттєво впливає на її фізичне становище, обмежує її у праві користування, володіння та розпорядження частиною власного житла.

Просила виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року, у якому ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 січня 2019 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 - задоволено; виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в сумі 640,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що вона вселилась у спірну квартиру у 2013 році як дружина ОСОБА_5 , який є її співвласником. При цьому ОСОБА_1 надала усну згоду на її вселення, заперечення ж проти її проживання позивач почала висловлювати лише через декілька місяців спільного проживання, коли між ними на побутовому ґрунті почали виникати сварки; що перед вселенням тривалий час вони проводили ремонтні роботи, допомогу щодо проведення яких надавали її батьки; що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив їй у задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_6 , яка може підтвердити надання позивачем усної згоди на її вселення.

Клопотання про виклик свідка ОСОБА_6 , яке міститься в апеляційній скарзі ОСОБА_3 , залишено без задоволення на підставі статті 367 ЦПК України.

29 травня 2019 року від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому зазначила, що ОСОБА_3 вселилась та користується квартирою без дотримання встановленого законом порядку, не отримавши згоди усіх співвласників квартири. Її син та ОСОБА_3 займають приміщення площею 18, 9 кв. м., яке є підсобним, переобладнаним під житлове. Порядок користування квартирою ніколи не визначався.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 вселилась до спірної квартири без письмової згоди ОСОБА_1 ; її проживання у спірній квартирі чинить перешкоди позивачу у здійсненні права власності, отже, вона підлягає виселенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 52,7 кв. м. належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в частках - 2/3 та 1/3 відповідно ( а. с. 7, 31).

Квартира має одну кімнату житловою площею 18,3 кв. м. та підсобне приміщення площею 18,9 кв. м. , яке переобладнано у житлове, і має вихід на кухню площею 6,7 кв. м.

22 жовтня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

Матеріали справи свідчать про те, що у спірній квартирі зареєстровані: з 23 жовтня 1987 року - ОСОБА_1 , з 28 жовтня 2009 року - її син ОСОБА_5 , з 01 листопада 2017 року - онук ОСОБА_7 , 2009 року народження. З січня 2013 року в спірну квартиру фактично вселилась ОСОБА_3 , місце реєстрації якої зазначено по АДРЕСА_2 .

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 30 квітня 2013 року №4-806 (а. с. 5-6).

Як вбачається з наданих матеріалів справи між сторонами виникли неприязні відносини.

Так, 10 квітня 2013 року та 11 вересня 2014 року ОСОБА_1 зверталась до Жовтневого районного відділу органу внутрішніх справ із заявами, в яких, зокрема, зазначила, що ОСОБА_3 має злобний, жорстокий і агресивний характер. Вона провокує сварки, конфлікти. Ображає її, погрожує та заподіяла їй тілесні ушкодження. Вказала, що ОСОБА_3 заборонила їй користуватися електроплитою та налаштовує проти неї сина. У них виникають сварки Її син заподіяв їй тілесні ушкодження та погрожував вбити.

З висновку Новобаварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 05 листопада 2017 року за заявою ОСОБА_1 від 29 жовтня 2017 року щодо вжиття заходів до сина, який вчинив сварку та вдарив її кулаком в обличчя, припинено розгляд матеріалів, оскільки ОСОБА_5 пояснив, що його не було вдома.

Висновками фахівця з питань судово-медичної експертизи Комунального закладу охорони здоров`я Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи №986-2014 від 12 вересня 2014 року та №1199-2017 від 30 жовтня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 спричинені легкі тілесні ушкодження, які з її слів нанесені її сином ОСОБА_5 (а. с. 8, 37).

З виписки із амбулаторної карти ОСОБА_1 , наданої Комунальним закладом охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка № 22», вбачається, що ОСОБА_1 знаходиться на диспансерному обліку з діагнозом: дискулярна енфефалопатія ІІ ст. з вестибуло-атактичним, антено-невротичним синдромами; ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія ІІФК, атеросклеротичний кардіосклероз; гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ст. з високим ризиком.

З 2014 року почала звертатися до невропатолога і з 2017 року її стан погіршився.

Зі слів ОСОБА_1 такий стан пов`язано зі стресовими ситуаціями в сім`ї, внаслідок чого тричі протягом останнього року вона проходила курси лікування на денному стаціонарі.

У 2017 році взята на диспансерний облік невропатологом. Хворій протипоказані психоемоційні перевантаження (а. с. 57).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства, забезпечує розумний баланс між інтересами сторін.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в частини 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Частиною 1 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що власник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таке право визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Так, згідно із частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи (власника) втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

У силу положень статті 405 ЦК України і статті 156 ЖК Української РСР права члена сім`ї власника житла на цей об`єкт є похідними від прав самого власника.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 ЖК УРСР встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 вселилась до спірної квартири без реєстрації як дружина ОСОБА_5 , який є співвласником 1/3 частини квартири, та її право користування житлом є похідним від права власності на квартиру її чоловіка.

Отже, вона не є особою, що самоправно зайняла жиле приміщення.

За таких умов згідно статті 157 ЖК Української РСР відповідач може бути виселена лише з підстав, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, однак позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_3 систематично руйнує чи псує майно, продовжує робити неможливим її проживання у спірному житлі після вжиття до неї заходів запобігання чи громадського впливу.

Як вбачається з заяв ОСОБА_1 до правоохоронних органів, вона зазначає, що фізичне насильство до неї застосовує саме син, а не невістка.

ОСОБА_3 вселилась до спірної квартири у 2013 році, проте з позовом про її виселення ОСОБА_1 звернулась лише у 2017 році, тобто тривалий час не заперечувала проти її проживання у спірній квартирі.

Крім того, як вбачається з прохальної частини позову ОСОБА_1 просила виселити ОСОБА_3 , не зазначивши, яким чином необхідно провести виселення, враховуючи, що в спірній квартирі вона не зареєстрована.

Не погоджується судова колегія і з посиланням суду в мотивувальній частині рішення на положення статей 386, 391 ЦК України, оскільки позивач є власником не всієї квартири, а лише 2/3 частин, інша 1/3 належить третій особі - ОСОБА_5 , який з позовом до суду за захистом порушених прав не звертався.

Матеріали справи свідчать про те, що частки не виділені в натурі, порядок користування квартирою з іншим співвласником не встановлено. З позовом про припинення права власності також ніхто з учасників справи до суду не звертався

Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, або виселення із житлового приміщення, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житла та (або) подання ними спільного позову.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року (справа № 127/17323/15-ц, провадження № 61-951св17), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2019 року (справа № 450/1138/17, провадження № 61-41486св18).

Проте, позивач звернулась з позовом одноосібно. Інший співвласник квартири - третя особа у справі ОСОБА_5 позов не визнає.

Ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач вселилась до спірної квартири без письмової згоди на це ОСОБА_1 як співвласника квартири, тобто з порушенням чинного законодавства, чим створила позивачу перешкоди у користуванні своїм майном.

Однак, судом не враховано, що відповідач має право користуватись тією частиною квартири, яка належить її чоловіку ОСОБА_5

Учасники справи не заперечували, що ОСОБА_1 проживає в кімнаті площею 18, 3 кв. м., її син та ОСОБА_3 - в підсобному приміщенні, яке переобладнано в житлове площею 18, 9 кв. м.

ЖК УРСР у статті 65 визначає обов`язковість письмової згоди всіх наймачів квартири на вселення членів сім`ї лише у тому випадку, коли квартира відноситься до державного та громадського житлового фонду, проте у даному разі квартира приватизована, та ОСОБА_5 , який є чоловіком відповідача, є її співвласником.

Отже, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про необхідність письмової згоди позивача на вселення ОСОБА_3 та зобов`язання відповідача виселитись зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що суд не дослідив і не надав належної оцінки поданим доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 сплачено 960,00 грн.

Враховуючи положення статті 141 ЦРК України сплачений ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 960,00 грн. підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 грудня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 960, 00 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 05 червня 2019 року.