Житомирський апеляційний суд
Справа №279/581/17 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 26 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/581/17 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 2019 року, яке ухвалено суддею Коваленко В.П. в м. Новоград-Волинський

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсними укладені між ним та Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») кредитний договір від 19.05.2008 року та договір іпотеки від 19.05.2008 року, які вчинені під впливом обману.

В обґрунтування позову зазначив, що 19.05.2008 року між ним та АТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 283/1-232, відповідно до умов якого, позивачем було отримано кредитні кошти в розмірі 25000 доларів США на споживчі цілі, з кінцевим терміном погашення до 18 травня 2020 року. З метою забезпечення виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором, в іпотеку була передана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Однак, в порушення вимог чинного законодавства з питань регулювання кредитних зобов`язань, відповідачем, при укладенні зазначеного кредитного договору: не було надано повної інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту, не попереджено про можливе настання валютних ризиків; не встановлено інфляційне застереження. Також зазначає, що банк не мав індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти, разом з тим, кредит був виданий в іноземній валюті. В свою чергу, зазначені обставини позбавили позивача можливості об`єктивно оцінити та проаналізувати, запропоновані відповідачем кредитні послуги, відповідачем було приховано повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої вартості кредиту, а також інших фінансових зобов`язань, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує на те, що кредитний договір укладений в порушення норм ст.230 ЦК України та ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом введення позивача в оману - ненадання всієї необхідної інформації по кредиту, а тому є недійсним. В свою чергу недійсність цього договору, на думку апелянта, є підставою для визнання недійсними договору іпотеки.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу позивача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із таких підстав.

Судом встановлено, що 19.05.2008 р. між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 283/1-232 за умовами якого позивач отримав грошові кошти у розмірі 25000 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних та комісії, в розмірі та порядку, визначених в Додатку № 1 до цього договору, що є невід`ємною частиною даного договору, з кінцевим терміном повернення до 18.05.2020 року (т.1 а.с.12-18).

Також 19 травня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого, в якості забезпечення зобов`язання щодо повернення кредиту в іпотеку банку була передана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2003 р. (т.1 а.с.24-27).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №283/1-232 від 19.05.2008р. в розмірі 17268,06 доларів США або еквівалент вказаної суми в грошовій одиниці України станом на дату розрахунку в сумі 434322 грн. 26 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів під час розгляду справи, що банк при укладенні кредитного договору навмисно ввів позивача в оману щодо істотних умов договору, чим порушив вимоги ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим відсутні підстави, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦПК щодо визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, які укладені 19.05.2008 р. між сторонами.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Так, згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, а саме відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення норм про позику.

Згідно із ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК Україниістотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що сторони досягли згоди з вказаних істотних умов, що вбачається із статей 1 та 2 договору, в якому зазначено про надання позивачу банком кредиту в розмірі 25000 дол. США строком до 18.05.2020 року, зі сплатою процентів за користування кредитом, у розмірі 14 % річних, в розмірі та порядку, визначених в Додатку № 1 до цього договору, що є невід`ємною частиною даного договору. Детальний розпис сукупної вартості Кредиту, зазначення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання Кредиту наведено Додатку № 2 до цього Договору, що є невід`ємною частиною Договору (т.1 а.с.12-16).

Умови повернення кредиту та процентів чітко викладені у кредитному договорі: графік повернення кредиту викладений у пункті 1.1.1 договору, порядок нарахування і сплата відсотків - у п.2.4 кредитного договору.

У Додатку № 2 до Кредитного договору передбачено загальний щомісячний платіж, окремо платіж по кредиту та відсотків, також передбачена номінальна та реальна процентна ставка, передбачені платежі по комісії, по страховці, послуги нотаріуса та реальне здороження кредиту.

Відповідно до п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитор зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову дав належну оцінку вказаним умовам договору та надані Банком докази щодо надання позивачу перед укладенням договору поновної інформації стосовно умов кредитування, у тому числі щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту, про що ОСОБА_1 особисто засвідчив, підписавши додатки до кредитного договору (т.1 а.с.16-18).

Крім того, позивач самостійно обрав кредитування у доларах США, що підтверджується копією заявки на отримання кредиту. Також, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов`язання, позивач повинен був чітко усвідомлювати, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом. Ризик підвищення курсу долару США несе сам позичальник.

Також колегія суддів враховує наступне.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються

У разі ненадання зазначеної у п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору) інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст. 15 та ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримав кредит.

Позивач ОСОБА_1 відповідно до п. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час (з 2008 по 2014 роки) користувався кредитними коштами (т.1 а.с.20-23), що свідчить про те, що він був згодний з умовами даного договору, а також не вимагав надання додаткової інформації по кредитному договору.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною 5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні, стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим по відношенню до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_1 ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в останньому несправедливих умов та істотного дисбалансу прав споживача, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як її спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

Посилання позивача на ненадання йому, як позичальнику, інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема, щодо ціни та відсоткової ставки, як на підставу визнання договору недійсним, передбачену ч. 1 ст. 230 ЦК України, також є помилковим.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено (а.с.8-13).

Доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача щодо надання кредиту в іноземній валюті та відсутності у банку індивідуальної ліцензії на вчинення операцій з іноземною валютою виходячи з наступного.

Заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

З огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання нікчемними умов кредитного договору, укладеного 19 травня 2008 року до набрання чинності цих змін.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.

Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 червня 2019 року.

Головуючий Судді