КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5219/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Ларіонова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року,

встановив:

у вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача за рахунок державного бюджету України на його користь 41 097 грн. 07 коп. шкоди, завданої йому державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві, а також 29 000 грн. моральної шкоди та 7 500 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, представник позивача - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2016 року було стягнуто на його користь з ТОВ «Голден Деррік» заробітну плату, компенсацію та моральну шкоду в загальній сумі 41 097 грн. 07 коп. На підставі виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Полтави 11.02.2016, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві 10.03.2016 було відкрито виконавче провадження. 30.06.2016 виконавчий лист було повернуто стягувачеві. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2016 року скаргу позивача на вказану постанову було задоволено та визнано бездіяльність державного виконавця неправомірною. Оскільки рішення суду не було виконано внаслідок дій державного виконавця, позивач просив стягнути з Державної казначейської служби матеріальну шкоду, яка становить 41 097 грн. 07 коп., моральну шкоду в розмірі 29 000 грн. та витрати на правничу допомогу - 7 500 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 серпня2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки позивачем не доведено спричинення шкоди діями державного виконавця, не надано доказів, що саме бездіяльність державного виконавця стала єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати стягнуту рішенням суду суму, відсутній причинний зв`язок між поверненням виконавчого документа та збитками. Висновок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим і відповідає встановленим по справі обставинам.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог про відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди та обґрунтованості такого розміру.

Однак з висновком суду першої інстанції в цій частині погодитись неможливо, оскільки він не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції послався в рішенні на положення ст. 56 Конституції України, статей 22, 23, 87, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, Закону України «Про виконавчу службу», Закону України «Про виконавче провадження» (Закон №606-XIV від 21.04.1999 з наступними змінами та доповненнями, втратив чинність 05.01.2017 на підставі Закону України №1404-VIII від 02.06.2016).

В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» міститься роз`яснення, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

В п. 28 вказаної постанови зазначається, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі про те, що з вини державного виконавця позивачу було нанесено матеріальну шкоду, яка відповідає розміру стягнення за рішенням Київського районного суду м. Полтави, є необґрунтованими, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Як видно з матеріалів справи, 10.03.2016 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №50367259, яке 17.03.2016 було передано до зведеного виконавчого провадження №45469546, в складі якого перебувало 52 виконавчих проваджень на загальну суму 20 436 835 грн. 28 коп. 29.10.2012 державним виконавцем було винесено постанову про арешт всього майна боржника, а 02.11.2015 - постанову про арешт коштів боржника на загальну суму боргу по зведеному провадженню в розмірі 20 054 538 грн. 89 коп. До 30.06.2016 не було виявлено майна, на яке можливо звернути стягнення.

Разом з тим, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04 серпня 2016 року було визнано бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві неправомірною та скасовано його постанову про повернення виконавчого документа від 30.06.2016 року.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізичних особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вони є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 вказаної статті). Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода характеризується тим, що точно обчислити її розмір неможливо, а розмір грошового відшкодування визначається судом після встановлення обставин справи та оцінки доказів у справі з урахуванням вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Тому суд вважає за достатнє визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок неправомірного повернення виконавчого документа, вимушеності та тривалості часу, витраченого для захисту свого порушеного права, в сумі 3 000 грн.

Європейський суд з прав людини зауважує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Витрати на правничу допомогу суд розподіляє відповідно до вимог статей 137 та 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу витрат часник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги ( ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Представником позивача було надано до справи Витяг з договору про надання правової допомоги, розрахунок, квитанцію про сплату коштів. За таких обставин, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, слід стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 1 775 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового рішення - про часткове задоволенні позовних вимог. Також слід скасувати рішення в частині розподілу витрат на правничу допомогу та стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу пропорційно до частини задоволених вимог. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року скасувати в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 3 000 (три тисячі) грн. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Стягнути з Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 1 775 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 21 травня 2019 року.

Головуючий

Судді