ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» лютого 2019 року

м. Харків

справа № 645/1509/18

провадження № 22-ц/818/1299/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Бурлаки І.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року, ухвалене суддею Іващенко С.О.,-

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що 07 вересня 2015 року між ними та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_6 передали на умовах їх довічного утримання ОСОБА_3 належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 (далі - договір довічного утримання).

ОСОБА_3 покладені на неї обов'язки за договором довічного утримання не виконує, зважаючи на що, просили суд розірвати зазначений договір довічного утримання.

РішеннямФрунзенського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому факту, що саме ОСОБА_3 були здійснені комунальні платежі за квартиру позивачів. Також не було прийнято до уваги умови договору довічного утримання щодо самостійного вирішення відчужувачами усіх питань в межах грошового утримання. Зважаючи на зазначене, доводи позивачів щодо неналежного виконання відповідачем обов'язків за договором довічного утримання не відповідають дійсним обставинам та спростовуються наявними у справі доказами. Зазначала, що судом першої інстанції необґрунтовано не були допитані свідки, які були викликані за її клопотанням, не взяті до уваги всі докази, надані в підтвердження виконання умов договору довічного утримання.

Представником позивачів подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Оплата комунальних платежів, на які посилається в апеляційній скарзі ОСОБА_3, була здійснена за рахунок позивачів, а не за її власний. Судом правильно було надано оцінку тому, що надані ОСОБА_3 докази не підтверджують належного виконання нею обов'язків за договором довічного утримання. Також судом першої інстанції було прийнято подані ОСОБА_3 докази та надано їм належної правової оцінки.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представники - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримали.

ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечували. ОСОБА_1 наполягав на розірванні договору довічного утримання, посилаючись на ті обставини, що ОСОБА_3 неодноразово залишала його та ОСОБА_6 без догляду та допомоги, зважаючи на що вони тривалий час знаходились в безпорадному стані. З лютого 2018 року ОСОБА_3 взагалі припинила виконувати покладені на неї обов'язки за договором довічного утримання.

ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Судова колегія, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника, ОСОБА_3 та її представників, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наведених нижче підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови в позові в цілому відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позов про розірвання договору довічного утримання, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з моменту укладення договору довічного утримання не виконувала належним чином покладені на неї зобов'язання щодо здійснення догляду за позивачами, сплати вартості матеріальної допомоги та залишення позивачам квартири у довічне безкоштовне користування. Починаючи з лютого 2018 року взагалі залишила позивачів без догляду та допомоги, які за віком та станом свого здоров'я є неспроможними забезпечити себе самостійно, потребують щоденного стороннього догляду та медикаментозного лікування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

07 вересня 2015 року між ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 1-435.

Відповідно до умов договору довічного утримання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 передали на умовах їх довічного утримання у власність ОСОБА_3 належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 а ОСОБА_3 зобов'язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_1 та ОСОБА_6, забезпечуючи їх харчуванням, одягом та необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу та необхідної допомоги) визначена сторонами у розмірі 550,00 гривень щомісячно кожному з відчужувачів. У випадку в майбутньому потреби забезпечення відчужувачів іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, відчужувачі самостійно на свій розсуд вирішують усі питання в межах грошового утримання, передбаченого цим договором. Вищезазначена квартира залишається у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_6 довічно та безкоштовно (а.с. 6).

З довідки, виданої головним лікарем КНП «Міська поліклініка № 6» Дяківа О.О., № 278 від 06 серпня 2018 року вбачається, що:

- ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом першої групи зору. Знаходиться на обліку фахівців КНП «Міська поліклініка № 6» з діагнозом: ІХС, атеросклеротична хвороба II ст., 3 ст. СН П А-Б ст. Дісціркуляторна енцефалопатія змішаного ґенезу (атеросклеротична, гіпертонічна) II ст., хронічний бронхіт, стан після перелому шийки лівого стегна (26 жовтня 2016 року), післяхолецистектомічний синдром (2003 рік), анофтальм правого ока, рубець рогівки, афакія лівого ока (результат травми). У зв'язку з порушенням функції ходи, відсутністю зору, ОСОБА_1 потребує постійного цілодобового стороннього догляду та медикаментозного лікування;

- ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, знаходиться на обліку фахівців КНП «Міська поліклініка № 6» з діагнозом: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба П ст., 2 ст., ризик високий СН П А ст. Дисциркуляторна енцефалопатія змішаного атеросклеротичного та гіпертонічного ґенезу, хронічне порушення мозкового кровообігу зі значним вести було-атактичним синдромом та хидкою ходою післяхолецистекомічний синдром (2008 рік), вторинний гепатохолецистит, хронічний пієлонефрит. За станом здоров'я ОСОБА_1 потребує постійного цілодобового стороннього догляду та медикаментозного лікування (а.с. 100).

З наведеного беззаперечно вбачається, що позивачі є людьми похилого віку, мають ряд хронічних захворювань, за віком та станом свого здоров'я є неспроможними забезпечити себе самостійно, потребують щоденного стороннього догляду та медикаментозного лікування.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами ст. 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (ч. 1 ст. 756 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Договір довічного утримання діє з 07 вересня 2015 року. Як вказують позивачі у позовній заяві, ОСОБА_3 не виконувала належним чином умови договору довічного утримання.

Дані доводи підтверджені поясненнями ОСОБА_12, яка була допитана в суді першої інстанції в якості свідка, та пояснила, що є сусідкою позивачів, знає останніх сорок років. Часто (приблизно один раз на тиждень) буває у їх квартирі. Знає зі слів позивачів про укладення між ними та ОСОБА_3 договору довічного утримання. Позивачі часто скаржились на ОСОБА_3, що та не виконує умови договору. За квартиру всі послуги сплачують позивачі самостійно, ніяких коштів на утримання позивачів остання не надає, не купує їм ліки, продукти харчування та одяг. Часто ОСОБА_3 ображала позивачів. З лютого 2018 року взагалі ОСОБА_3 позивачі не бачили. ОСОБА_12 сама допомагає позивачам та купує їм продукти харчування (а.с. 180).

З матеріалів справи вбачається факт погіршення відносин між сторонами у справі.

18 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Немишлянського відділу поліції ГУНП в Харківській області з заявою про вчинення злочину. Відповідно до даної заяви чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_13 шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами ОСОБА_1 у розмірі 130 000,00 грн.

Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому приміщені - квартирі, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням, надання матеріальної допомоги та залишення позивачам квартири у довічне безкоштовне користування.

Встановивши, що ОСОБА_3 належним чином не виконує свої зобов'язання за договором довічного утримання, а саме, покладені на неї зобов'язання щодо здійснення догляду за позивачами, сплати вартості матеріальної допомоги та залишення позивачам квартири у довічне безкоштовне користування, а починаючи з лютого 2018 року взагалі залишила позивачів без догляду та допомоги, які за віком та станом свого здоров'я є неспроможними забезпечити себе самостійно, потребують щоденного стороннього догляду та медикаментозного лікування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявність правових підстав для розірвання договору довічного утримання.

Безпідставними є доводи ОСОБА_3 про те, що вона належним чином виконувала зобов'язання за договором довічного утримання, оскільки судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 здійснювала періодично догляд за позивачами, незважаючи на те, що вони за віком та станом здоров'я потребують догляду саме на регулярній основі.

Дані висновки підтверджуються поясненнями ОСОБА_3, наданими в суді апеляційної інстанції. Остання зазначила, що деякий час вона проживала разом з позивачами та здійснювала за ними догляд, після чого вона наймала особу, яка періодично наглядала за позивачами, а починаючи з лютого 2018 року ОСОБА_3 взагалі припинила доглядати позивачів.

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_3 було порушено п. 3 договору довічного утримання в частині довічного та повного утримання відчужувачів, що є правовою підставою для його розірвання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилалась на факт оплати комунальних послуг за квартиру, як на факт, що свідчить про належне виконання нею умов договору довічного утримання.

Матеріали справи містять квитанції ПАТ «Мегабанк» від 21 серпня 2017 року, 19 вересня 2017 року, 18 жовтня 2017 року, 20 листопада 2017 року, 19 грудня 2017 року, 18 січня 2018 року, 19 лютого 2018 року та 21 березня 2018 року про сплату комунальних послуг, в яких є підпис ОСОБА_3

Отже, ОСОБА_3 надала докази сплати комунальних послуг за квартиру лише за декілька місяців 2017 та 2018 року на загальну суму 2 103,00 грн., більшу частину якої було внесено у 2018 році, тоді як договір довічного утримання був укладений в 2015 році. Будь-яких доказів, що підтверджують сплату комунальних послуг за квартиру в період з вересня 2015 року по серпень 2017 року ОСОБА_3 не надано.

Проте, допитана в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_12, зазначила, що за квартиру всі послуги сплачують позивачі самостійно. Вони надавали грошові кошти для оплати комунальних платежів ОСОБА_3 або сусідці. Також факт оплати комунальних послуг за рахунок позивачів підтверджений поясненнями ОСОБА_1, наданими в суді апеляційної інстанції, який зазначив, що він та ОСОБА_6 надавали ОСОБА_3 або сусідці власні грошові кошти для оплати комунальних послуг, а вони в подальшому лише здійснювали оплату послуг, оскільки самостійно здійснити оплату позивачі не могли у зв'язку з тим, що є людьми похилого віку та за станом здоров'я для них є проблематичним самостійно пересуватися.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

ОСОБА_3 є власником цієї квартири, зважаючи на що обов'язок сплати комунальних послуг, відповідно до ст. 322 ЦК України, покладений на неї, як на власника.

Отже, ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, з яких вбачається, що вона починаючи з вересня 2015 року забезпечувала безкоштовне проживання позивачів в квартирі, яка є предметом договору довічного утримання.

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання ОСОБА_3, як на правову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову, на встановлення нею в квартирі вхідної двері та придбання дивану.

Даний факт не може вважатися доказом належного виконання нею обов'язків за договором довічного утримання щодо здійснення догляду за позивачами та сплати вартості матеріальної допомоги, оскільки за договором довічного утримання квартиру було передано позивачами у власність ОСОБА_3 та вона, як власник майна, здійснювала утримання цього житлового приміщення. Заміна вхідних дверей до квартири та придбання дивану для особистого користування не свідчать про виконання обов'язку щодо догляду за позивачами.

ОСОБА_1 пояснив, що в квартирі були встановлені справні вхідні двері, що не вимагали заміни, та квартира обладнана всіма необхідними меблями. ОСОБА_3 заміну дверей в квартирі здійснила самостійно, не узгодивши дані дії з позивачами. При цьому наполягла на оплаті витрат щодо придбання та встановлення дверей позивачами, які й сплатили їх вартість.

ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, що свідчать про виконання нею п.4 договору довічного утримання та сплати вартості матеріального забезпечення в розмірі 550,00 грн. щомісячно кожному з відчужувачів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, належним виконанням зобов'язання слід вважати тоді, коли відповідач виконує всі взяті на себе обов'язки за договором.

Проте, як до суду першої, так і до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 не було надано доказів, що свідчать про перерахування нею на користь позивачів вартості матеріального забезпечення у встановленому розмірі або придбання нею продуктів харчування, ліків, одягу тощо.

Надання ОСОБА_3 квитанцій щодо відправлення позивачам через відділення «Нової пошти» в червні, липні, серпні, вересні, жовтні та листопаді 2018 року продуктів харчування не свідчить про належне виконання нею обов'язків за договором довічного утримання, оскільки зазначені дії нею було здійснено через три місяці після звернення позивачів до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання (а.с. 155-160).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо істотного порушення ОСОБА_3 п. 3, 4 договору довічного утримання, якими передбачено довічне постійне утримання, забезпечення позивачів харчуванням, одягом, необхідною допомогою та матеріальним забезпеченням в розмірі 550,00 грн. на кожного.

Викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 аргументи стосовно того, що судом першої інстанції не були допитані свідки, зазначені в поданому нею клопотанні, не є правовою підставою для скасування судового рішення, оскільки клопотання ОСОБА_3 щодо допиту свідків було частково задоволене судом апеляційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції були допитані в якості свідків ОСОБА_8 - свекруха ОСОБА_3, ОСОБА_9 - родич сторін, яким взаємовідносини сторін у справі відомі з їх слів. При цьому очевидцями відносин між сторонами вони не були. Проте, вони не заперечували, що ОСОБА_3 відвідувала позивачів раз на тиждень, постійно перебувала з ними лише в другій половині 2017 року, коли ОСОБА_1 отримав травму.

Свідок ОСОБА_10 - дільничний лікар, пояснила, що вона відвідувала позивачів за місцем їх проживання за їх викликами. В той період в квартирі перебувала ОСОБА_3

Отже, пояснення зазначених свідків не свідчать про виконання ОСОБА_3 умов договору довічного утримання у повному обсязі.

Відповідно до ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. У разі розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов суду першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не виконувала належним чином зобов'язання щодо догляду ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за укладеним договорам довічного утримання, що є підставою для його розірвання. ОСОБА_3 не надано доказів на підтвердження неможливості виконання покладених на неї обов'язків за договором довічного утримання.

Викладені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції та не є правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ОСОБА_14 не доведено наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, колегія суддів, переглядаючи справу дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для її задоволення та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Постанову складено "01" березня 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова І.О. Бровченко І.В. Бурлака