Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3721/17 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Категорія 26 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю представника позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи»

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 лютого 2019 року, постановлене під головуванням судді Михайловської А.В.

у цивільній справі № 285/3721/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ТОВ «Кредитні Ініціативи» звернулося до суду з позовом. З урахуванням уточнень до позовної заяви позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість, визначену станом на 24.05.2017 року, у розмірі 110 963 грн. 51 коп., а саме: 46 208 грн. 15 коп. 25 % річних на суму заборгованості по кредиту згідно ст.625 ЦК України; 35 113 грн. 21 коп. інфляційних витрат на суму заборгованості по кредиту; 27 623 грн. 14 коп. процентів у розмірі облікової ставки НБУ, згідно ст.1048 ЦК України, 2 010 грн. 01 коп. 25 % річних, згідно ст. 625 ЦК України, на заборгованість по процентах, згідно ст. 1048 ЦК України та понесені судові витрати(а.с.70-71 т.2). В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 27.02.2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інноваційним банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кошти у сумі 50 000 грн. зі сплатою 19% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 10.02.2026 року. Кредитне зобов`язання позичальника було забезпечено договорами поруки, укладеними 27.02.2006 року між АКПІБ і ОСОБА_3 та ОСОБА_2

17.12.2012 року між АКПІБ і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право вимоги за договором про надання кредиту від 27.02.2006 року перейшло до позивача. Тому просив позов задовольнити.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Кредитні Ініціативи» 8 130 (вісім тисяч сто тридцять) грн. 54 коп. 3% річних.

Стягнуто у дольовому порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Кредитні Ініціативи» 1 600 грн. 00 коп., тобто по 533 (п`ятсот тридцять три) грн. 33 коп. з кожного, судового збору.

У решті вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, яким стягнути з відповідачів в солідарному порядку 81 321,36 грн., з яких: 46 208,15 грн. 25% річних на суму заборгованості по кредиту згідно ст.625 ЦК України, 35 113,21 грн. інфляційні витрати на суму заборгованості по кредиту та вирішити питання судових витрат. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції суперечить нормам матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що умовами Кредитного договору передбачена інша процентна ставка, більша ніж 3% річних, а саме п.6.3. Кредитного договору встановлена процентна ставка у розмірі 25 % річних за неправомірне користування кредитом. Кредитний договір не припинився до суми боргу, яка була задоволена для кредитора рішенням суду від 22.12.2011 року, а тому вважав, що п.6.3. даного договору підлягав до застосування. Тобто, 25% річних за ч.2 ст.625 нараховувалися на фактичну заборгованість по основному зобов`язанню, яке визначене рішенням суду. Крім того, на думку апелянта, суд неправомірно відмовив банку у стягненні інфляційних витрат в порядку ст.625 ЦК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2006 року АКПІБ укладено договір кредиту, відповідно до умов якого позичальник ОСОБА_1 отримав кошти у розмірі 50 000 грн. зі сплатою 19 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 10.02.2026 року (а.с.6-12 т.1).

Кредитні зобов`язання позичальника були забезпечені договорами поруки від 27.02.2006 року, укладеними між АКПІБ та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (а.с.13,14 т.1).

17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором від 27.02.2006 року перейшло до позивача (а.с.31-42 т.1).

Встановлено також, що заочним рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22.12.2011 року у справі № 2-1680/11 стягнуто у солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ «АКПІБ» заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 60 181 грн. 62 коп. (а.с.83-85 т.1).

Як вбачається із заочного рішення, банк стягнув з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором у повному обсязі (тіло кредиту, нараховані проценти та неустойку).

Відповідно до постанови головного державного виконавця Новоград-Волинського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 29.03.2017 року та квитанції вказане вище рішення суду виконано, борг сплачено у повному обсязі (а.с.86-88 т.1).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те. що позов підлягає частковому задоволенню лише в частині стягнення 3% річних в сумі 8130,54 грн.

При цьому судом враховано, що відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, якщо за рішенням суду стягнуто заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

За таких обставин відсутні підстави для покладення на відповідачів солідарного обов`язку сплатити на користь позивача відсотки за користування кредитними коштами, інфляційних витрат на суму заборгованості по кредиту та 25% річних на заборгованість по процентам.

Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц та від 26.09.2018 року у справі № 639/31565/16.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової(матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Саме до такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 року у справі № 686/12962/15-ц та у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17вказавши, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Крім того, в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК, позивачем не підтверджено належним чином розмір інфляційних втрат на суму заборгованості, визначену рішенням суду від 22.12.2011 року за період його виконання, оскільки наданий позивачем розрахунок є необ`єктивним (т.2 а.с.73). Так, у зазначеному розрахунку не відображено поступове погашення заборгованості за кредитом протягом всього часу перебування на виконанні судового рішення. Апеляційний суд позбавлений можливості усунути ці недоліки через відсутність даних про порядок погашення заборгованості.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 23.05.2019 року.