Справа № 635/8483/18
Провадження № 2/635/70/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2019 року смт Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Савченка Д.М.,

секретар судового засідання Токарук Л.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідача Ходаковський Юрій Васильович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до ОСОБА_3 , в якому просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 278 916, 41 грн.

В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 24 липня 2000 року між ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено договір позики, за яким відповідач отримав у ОСОБА_1 грошову суму, еквівалентну 10 000 дол. США (десять тисяч доларів США), та зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів. 28 вересня 2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів за договором позики від 24 липня 2000 року, 10 жовтня 2018 року дана вимога була отримана позичальником особисто. Таким чином, строк повернення позики сплив 08 листопада 2018 року. Станом на дату звернення з позовом ОСОБА_3 отримані грошові кошти ОСОБА_1 не повернув.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06.12.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Суд вирішив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12.02.2019 задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_5 та вирішено здійснювати розгляд справи в загальному позовному провадженні.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09.04.2019 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача ОСОБА_2 . в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовільнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні.

26.12.2018 ОСОБА_3 надано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позовні вимоги він не визнає в повному обсязі, у зв`язку з тим, що не має перед ОСОБА_1 зобов`язань цивільно-правового характеру. Повідомив, що можливо ним позичались колись грошові кошти у позивача, але всі кошти були повернуті, розписки про повернення коштів у відповідача не збереглись, а розписку від 24.07.2000 р. можливо ОСОБА_1 не віддав. Також ОСОБА_3 зазначив, що сплинув значний час, а кошти були повернуті після направлення йому вимоги про їх повернення. Щодо вимоги про стягнення суми коштів ОСОБА_3 зазначив, що у розписці не зазначено про отримання суми коштів у доларах США, або їх еквіваленту. Повідомив, що на час, яким датована розписка, в силу приписів ст.169 ЦК УРСР, яка діяла на той час, зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті, вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу СРС.

07.05.2019 представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження повернення позики, а оригінал боргової розписки знаходиться у кредитора, що свідчить про не виконання зобов`язання. Також зазначив, що у відповідності до ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який почав діяти з 01.01.2004 року, цивільні відносини, які виникли до набрання чинності цим ЦК застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності, тому укладання договору позики в доларах США не суперечило законодавству, що діяло на момент укладання договору та узгоджується з статтею 99 Конституції України та ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Повідомив, що за звичаями ділового обороту, який склався в Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США.

16.05.2019 ОСОБА_3 надано заперечення в яких він зазначив, що оскільки в розписці не зазначено грошової одиниці, в якій нібито позичалися кошти, то предметом доказування по даній справі є також валюта зобов`язання.З урахуванням законодавства, чинного на момент написання розписки, отримання відповідачем в борг іноземної валюти суперечило ст. 169 ЦК УРСР, відповідно до вимог якої грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу PCP.Заперечує факт отримання від ОСОБА_1 в борг іноземної валюти.Вважає, що належних та допустимих доказів отримання ним від позивача саме 10000,00 доларів США матеріали справи не містять.Посилання позивача на звичаї ділового обороту, за яким нібито в Україні за договорами позики в іноземній валюті між фізичними особами, як правило використовуються долари США, на думкувідповідача, також не можуть прийматися до уваги, оскільки на момент укладання спірного договору це суперечило законодавству, а валюта зобов`язання є істотною умовою договору.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 суму коштів, еквівалентну ОСОБА_6 у.о., що підтверджується копією розписки від 24.07.2000 року, тобто між сторонами було укладено договір позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1049 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У зв`язку з тим, що розписка не містить зазначення дати повернення коштів, право грошової вимоги коштів виникає у позикодавця з моменту пред`явлення вимоги до позичальника.

З матеріалів справи убачається, що позикодавець звернувся листом від 28.09.2018 року до позичальника з вимогою про повернення коштів, еквівалентних НОМЕР_1 доларам США, протягом 30 днів від дати отримання вимоги. Зазначена вимога направлена 04.10.2018 за адресою реєстрації відповідача рекомендованим листом з описом вкладення.

Зі зворотнього поштового повідомлення убачається, що ОСОБА_3 отримав вимогу позивача про повернення коштів 10.10.2018 року.

У передбачений ч.2 ст.1049 ЦК України строк відповідач не сплатив зазначені кошти позивачу, тобто порушив зобов`язання.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-1103цс16), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Суд не погоджується з посиланнями відповідача про заборону здійснення позики в доларах США на момент укладання позики та порушення істотних умов договору при зазначенні валюти позики в «у.е.» у зв`язку з наступним.

Відповідно до статі 169 ЦК УРСР, чинної на час укладення сторонами спірного договору, грошові зобов`язання повинні бути виражені й підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України та частиною першою статті 3 Декрету валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства.

Тобто, закон передбачає обов`язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов`язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є статті 193, 524 та 533 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Зазначені висновки підтверджуються правовою позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 28.02.2018 у справі №753/10441/14-ц.

Відповідно до ч.1 ст.7 ЦК України Цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Звичай може бути зафіксований у відповідному документі.

Згідно з правовими висновками, що викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.08.2014 року по справі №6-14303св14 та ухвалі Верховного Суду від 03.09.2018 року по справі №315/290/15, за звичаями ділового обороту, який склався в Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, тому суд вважає, що предметом позики були гривні в еквіваленті 10000 доларів США.

Відповідно до курсу НБУ, станом на 12.11.2018, курс долару США до гривні становить 2789.1641 за 100 доларів.

Відповідачем суду не надано жодного доказу на підтвердження повернення коштів позивачу.

Як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, ОСОБА_3 не заперечує, що розписка від 24.07.2000 написана ним.

Оскільки відповідач отримав у позику кошти в еквіваленті 10 000 доларів США, суд, задовольняючи позов, враховуючи правові висновки, викладені в постанові ВСУ від 01.03.2017 року у справі №6-284цс17, постанові ВССУ від 13.09.2017 року у справі №344/16245/15-ц, постанові ВСУ від 25.04.2018 року по справі №686/7092/16-ц, вважає можливим визначити еквівалент у гривні за офіційним курсом НБУ, що діяв на час звернення позивача до суду, у розмірі 278 916,41 грн.

Надаючи оцінку доводам сторони відповідача щодо безпідставності позовних вимог, суд виходить з наступного.

Щодо посилання на заборону чинного на час укладання договору позики законодавства на здійснення розрахунків у іноземній валюті суд зазначає, що згідно з копією розписки від 24.07.2000 предметом позики є не іноземна валюта, а кошти в сумі, еквівалентній 10 000 у.о.

Як пояснив представник позивача, позика бралась у гривнях, проти чого не заперечував і представник відповідача.

Отже, судом встановлено, що предметом позики була національна валюта, а не іноземна.

Стосовно доводів про не визначення еквіваленту валюти, оскільки у розписці зазначено про еквівалент 10 000 умовних одиниць, а не доларів США, суд зазначає, що згідно з усталеною діловою практикою в Україні під «умовними одиницями» прийнято вважати саме долари США.

Посилання сторони відповідача на неможливість узяття в борг такої великої суми коштів та повернення позики в повному обсязі не доведені належними та допустимими доказами, тому судом до уваги не беруться.

Посилання на те, що відповідач не пам`ятає такого боргу не мають юридичного значення для вирішення справи.

Інші доводи сторони відповідача не спростовують висновку суду про обгрунтованість позовних вимог.

Згідно з квитанцією №ПН307088 від 13.11.2018 року при пред`явленні позову до суду позивачем понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2789,16 гривень.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог позивача, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2789,16 гривень.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 263-265, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 278 916,41 (двісті сімдесят вісім тисяч дев`ятсот шістнадцять грн. 41 коп.)

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 789,16 (дві тисячі сімсот вісімдесят дев`ять грн. 16 коп.)

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 28.05.2019 року.

Суддя Д.М. Савченко