ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №592/13064/17

Номер провадження 22-ц/816/1074/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

позивача ОСОБА_1, його представника адвоката Цимбала Володимира Івановича, відповідача ОСОБА_3, її представника адвоката Давидова Андрія Григоровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 грудня 2018 року в складі судді Котенко О. А., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 02 січня 2019 року, -

в с т а н о в и в:

14 листопада 2017 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3, вимоги якого уточнив (т. 1 а.с. 179), про визнання спільною сумісною власністю подружжя будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 і про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку із господарськими спорудами за вказаною адресою та встановлення земельного сервітуту.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 мотивував тим, що зобов'язання по договору довічного утримання, укладеного 12 лютого 2001 року між відповідачем ОСОБА_3 та її батьком ОСОБА_5, сторонами у даній справі виконувалися солідарно, оскільки зазначений договір був укладений в інтересах їх сім'ї, під час перебування сторін у шлюбі та ведення ними спільного господарства. При цьому, як зауважив позивач, на утримання відчужувача витрачались спільні його та відповідачки кошти, вони жили у спірному будинковолодінні разом з дітьми відповідача від іншого шлюбу та із спільним сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, тому вважає, що будинок з господарськими спорудами, в якому він весь час мешкає з відповідачкою, є їх спільною сумісною власністю. Позивач послався і на ту обставину, що він ніс витрати на поліпшення будинковолодіння, що підтвердили свідки, допитані у суді першої інстанції. Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що показами свідків, технічним паспортом на будинок та довідкою - характеристикою підтверджується факт проведених за час шлюбу сторін поліпшень та будівельних робіт, внаслідок яких збільшилась інвентаризаційна вартість нерухомого майна, тому він має право на 1/2 частину спірного нерухомого майна. До того ж, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, а саме: 7641,83 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та її апеляційний перегляд, а також 2080,46 грн. за виготовлення технічного паспорта на будинок.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Відповідач зауважила на ту обставину, що позивач не довів факту солідарного виконання сторонами зобов'язань за договором довічного утримання, а сума грошового зобов'язання в розмірі 74 грн., як вона вказала, була зазначена у договорі лише формально, для того щоб правочин відповідав вимогам закону. Крім того, відповідач ОСОБА_1 вказала, що її батько ОСОБА_5 отримував пенсію та повністю себе матеріально забезпечував, а вона самостійно його доглядала, а саме: готувала їжу, прибирала у будинку, прала одяг тощо. При цьому, між позивачем та її батьком виникли неприязні відносини, тому останній уклав договір довічного утримання саме на її ім'я, за яким передав їй у власність спірне нерухоме майно. До того ж, відповідач вважає, що фактично перехід права власності на житловий будинок від ОСОБА_5 до неї відбувся у формі дарування із умовою проживання батька у будинку, тому спірне майно не є спільно нажитим майном подружжя. Також відповідач у відзиві на апеляційну скаргу звертає увагу на те, що факт проведення поліпшень у будинковолодінні за час перебування сторін у шлюбі не має правового значення, так як спірне майно не є спільним сумісним майном подружжя, зокрема, договір довічного утримання не був укладений в інтересах сім'ї, а реєстрацію місця проживання відповідача по АДРЕСА_1 було здійснено лише після смерті її батька.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 і його представника Цимбала В.І. про задоволення апеляційної скарги та відповідача ОСОБА_3 і її представника Давидова А.Г. про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання від 12 лютого 2001 року був укладений в інтересах відповідача ОСОБА_3, а не в інтересах сім'ї сторін. При цьому, суд вказав, що відповідач не довів належними та допустимими доказами того, що він солідарно з набувачем - колишньою дружиною брав участь в утриманні відчужувача або що на його утримання були витрачені спільні кошти подружжя. Крім того, місцевий суд вважав недоведеними доводи позивача про те, що саме за рахунок його коштів у будинковолодінні було проведено ряд будівельних робіт, внаслідок чого спірне майно збільшилося у своїй вартості.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони з 25 липня 1998 року перебували у шлюбі, який було розрізано рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 квітня 2017 року. За час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 12 - 13).

12 лютого 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, батьком відповідача, було укладено договір довічного утримання, за умовами якого останній передав у власність відповідача належний йому жилий будинок з надвірними побутовими будівлями по АДРЕСА_1. У свою чергу, ОСОБА_3 зобов'язалась довічно повністю утримувати відчужувача, забезпечуючи його продуктами харчування, одягом, доглядом та необхідною допомогою. Грошова оцінка зазначених в договорі видів забезпечення на місяць за згодою сторін встановлена в сумі 74 грн. щомісячно (т. 1 а.с.10).

У цей же день, тобто 12 лютого 2001 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0969 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т. 1 а.с. 11).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1 а.с.59).

Відповідно до паспортних даних місце проживання позивача ОСОБА_1 було зареєстровано 07 вересня 2001 року по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 7).

Згідно з вимогами ст. 425 ЦК УРСР у редакції, чинній на час укладення договору від 12 лютого 2001 року, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач) передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, догляду і необхідної допомоги.

У ч. 1 ст. 22 КпШС України йдеться про те, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім' ю України» та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, джерело і час його придбання.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,

визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 йдеться про те, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Виходячи з аналізу положень вказаних норм цивільного та сімейного законодавства, можна зробити висновок, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, необхідно встановити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

Так, з матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечуються ті обставини, що на час укладення договору довічного утримання 12 лютого 2001 року сторони перебували у шлюбі, вели спільне господарство та проживали АДРЕСА_1 разом з синами відповідача від іншого шлюбу, а саме: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 175), а також з її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_9. З даних трудових книжок сторін вбачається, що позивач працював у ВАТ «Сумихімпром» слюсарем - ремонтником, а відповідач з жовтня 2000 року перебувала на обліку у Сумському міському центрі зайнятості населення, як безробітна і до 12 жовтня 2001 року їй виплачувалася допомога по безробіттю (т. 1 а.с. 53 - 54, 66 - 70). Згідно з умовами договору довічного утримання від 12 лютого 2001 року грошова оцінка видів забезпечення відчужувача на місяць за згодою сторін встановлена в сумі 74 грн. щомісячно.

Отже, суд першої інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин норми сімейного та цивільного законодавства, належним чином не взяв до уваги вищевказаних обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, з яких, зокрема, вбачається, що договір довічного утримання укладався відповідачем в інтересах сім'ї, належних та допустимих доказів на спростування цих обставин, а також того, що сторони у справі солідарно виконували обов'язки за цим договором матеріали справи не містять. При цьому, судом встановлено, що як на час укладення договору довічного утримання, так і після смерті відчужувача ОСОБА_5 подружжя ОСОБА_1 проживало та вело спільне господарство у спірному будинку АДРЕСА_1, який був переданий у власність відповідачу за договором довічного утримання.

Та обставина, що місце проживання позивача по АДРЕСА_1 було зареєстровано лише 07 вересня 2001 року не може бути підставою для відмови у позові, оскільки сторони не заперечують того, що на час укладення договору довічного утримання вони довгий час проживали у цьому будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 5 ст. 203 ЦК Ураїни правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зокрема, згідно з умовами договору довічного утримання він є оплатним, так як ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_3 спірний житловий будинок, а остання зобов'язалась матеріально забезпечувати його щомісячно на суму 74 грн.

Відповідно до п. 6 договору довічного утримання від 12 лютого 2001 року сторони підтвердили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру мнимої та удаваної угоди, а також не є зловмисною угодою (т. 1 а.с. 10).

Ураховуючи викладене, на думку колегії суддів, не знайшли свого підтвердження доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що фактично перехід права власності на спірний житловий будинок від ОСОБА_5 до неї був здійснений у формі дарування.

Крім того, колегія суддів бере до уваги і ті обставини, що станом на 12 лютого 2001 року (укладення договору довічного утримання) житлова площа спірного будинку складала 39,8 кв.м., а його інвентаризаційна вартість - 15291 грн. У подальшому, житлова площа будинку була збільшена сторонами на 13,9 м.кв. за рахунок внутрішнього перепланування згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 04 квітня 2012 року за № СМ , а загальна площа будинку збільшена на 2,2 кв.м. При цьому, на земельній ділянці біля будинку було збудовано гараж літ. «К», сарай літ «Л», навіс літ. «М» на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 04 квітня 2012 року за № СМ , а також були знесені літня кухня «Б», сарай літ. «В», сіни літ. «б», сіни літ. «в», убиральня літ. «Г», сарай літ. «Д», душ літ. «Е», сарай літ. «Ж». Станом на 28 травня 2018 року оціночна вартість об'єкта нерухомого майна становила 632363 грн.

Вказані обставини підтверджуються договором довічного утримання від 12 лютого 2001 року, проектом будівництва житлового будинку, довідкою - характеристикою КП «Сумське міське БТІ» від 22 травня 2018 року за № 427072 та технічним паспортом житлового будинку по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10, 169 - 174, 200, 201 - 204).

Отже, з матеріалів справи вбачається, зокрема, із даних технічного паспорта на будинковолодіння, що спірне нерухоме майно за час шлюбу сторін істотно збільшилося у своїй вартості та в результаті здійснення добудов за рахунок спільних трудових та грошових затрат сторін під час перебування їх у шлюбі, тому з огляду на ст. 62 СК України воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, та про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку із господарськими спорудами за вказаною адресою підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір в частині встановлення земельного сервітуту колегія суддів виходить з наступного.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

У ст. 100 ЗК України йдеться про те, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Аналогічні положення містяться у ч.ч. 1, 2 ст. 402 ЦК України.

Крім того, ч. 3 ст. 402 ЦК України передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22-2 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року за № 7, вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК

( 435-15 ), частина перша статті 101 ЗК) ( 2768-14 ), а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина другастатті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК).

Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені

рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК ( 2768-14 ); цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст. 81 ЦПК України йдеться про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У даній справі позивач не довів належними та допустимими доказами обставин щодо недосягнення домовленості з відповідачкою про встановлення сервітуту та про його умови. При цьому, він не вказав, з якою метою та відносно якого об'єкта нерухомого майна необхідно встановити земельний сервітут.

Хоча, в той же час, позивач у заяві про уточнення вимог зазначив, що земельний сервітут йому потрібен задля усунення перешкод користування земельною ділянкою у майбутньому.

Ураховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення земельного сервітуту задоволенню не підлягають, як такі, що є необґрунтованими, а не у зв'язку з відмовою у задоволенні інших вимог, на що послався суд першої інстанції в оскарженому рішенні.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а саме: на 65 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1254,5 грн. (65 % від 1920 грн.) та за апеляційний розгляд справи в сумі 3706,77 грн. (65 % від 5702,73 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

В той же час, не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь 2080,46 грн. витрат на виготовлення технічного паспорта на будинковолодіння, оскільки з огляду на положення ст. 133 ЦПК України ці витрати не є судовими, а також у справі відсутні докази, зокрема, платіжний документ, про сплату позивачем вказаних коштів на виготовлення технічного паспорта.

Отже, виходячи з вимог п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 грудня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1254,5 грн. та за апеляційний розгляд справи в сумі 3706,77 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко