Справа № 2-8955/2010
Провадження № 4-с/201/41/2019
УХВАЛА

24 травня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ушенко Юлії Петрівни, заінтересована особа публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 зі скаргою на державного виконавця Дарницького ВДВС Головного територіального управління юстиції у місті Києві ОСОБА_2 ., в якій просила визнати дії останньої стосовно відмови у закінченні виконавчого провадження № 58709740 та знятті накладених арештів на майно та кошти ОСОБА_1 протиправними; визнати фактичне виконання в повному обсязі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року (провадження № 22-ц/774/1912/17, справа №201/15849/16-ц) згідно з виконавчим документом; зобов`язати державного виконавця Дарницького ВДВС Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ушенко Ю.П. прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження № 58709740 та зняття накладених арештів на майно та кошти ОСОБА_1 .

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що рішення суду про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №K2XVAE00006207 від 13 червня 2007 року станом на 18 травня 2010 року 33732,70 доларів США, що еквівалентно 267362,01 грн. виконано у повному обсязі. Проте державним виконавцем Дарницького ВДВС Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ушенко Ю. ОСОБА_6 . на підставі заяви АТ КБ «Приватбанк» постановою від 25 березня 2019 року було відкрито виконавче провадження № 58709740, в межах якого постановами від 26 березня 2019 року накладені арешти на все рухоме і нерухоме майно і грошові кошти, належні ОСОБА_1 Заява ОСОБА_1 про закінчення виконавчого провадження і скасування постанов про арешт майна і грошових коштів заявниці задоволені не була: виконавче провадження закінчено не було, накладені на майно і грошові кошти ОСОБА_1 є чинними. тому ОСОБА_1 звернулась до суду з цією скаргою і просила її задовольнити.

Заявником до суду надана заява про розгляд цієї скарги за її відсутності, на задоволенні скарги наполягала.

Представники Дарницького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві і АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки у судове засіданні не повідомили.

Частиною 2 статті 450 ЦПК України визначено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що постановою Дарницького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 25 березня 2019 року на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2017 року відкрито виконавче провадження № 58709740 щодо солідарного стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №K2XVAE00006207 від 13 червня 2007 року станом на 18 травня 2010 року 33732,70 доларів США, що еквівалентно 267362,01 грн.

Постановами Дарницького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 26 березня 2019 року, винесеними в межах виконавчого провадження № 58709740, накладено арешт на все рухому і нерухоме майно, а також на грошові кошти, належні ОСОБА_1

ОСОБА_1 05 квітня 2019 року звернулась на адресу Дарницького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою про закінчення виконавчого провадження № 58709740 і зняття всіх арештів, накладених в межах цього виконавчого провадження, посилаючись на те, що рішення суду, на виконання якого відкрито виконавче провадження № 58709740, виконано, про що свідчать документи про передачу позичальником за кредитним договором ОСОБА_3 кредитору ПАТ КБ «Приватбанк» автотранспортного засобу, на придбання якого був виданий кредит, на реалізацію.

Листом Дарницького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 10 квітня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про відсутність передбачених ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» підстав для закінчення виконавчого провадження № 58709740.

Судом встановлено, що автомобіль марки «Nissan Murano», 2003 року випуску, VIN НОМЕР_1 , був знятий гр. ОСОБА_3 з обліку для реалізації і переданий ПАТ КБ «Приватбанк» для реалізації. Реалізація цього автомобіля відбулась у січні 2013 року за ціною 94543 грн.

Органами ВДВС суду не були надані матеріали відповідного виконавчого провадження, не було надано й пояснень з приводу скарги ОСОБА_1 і стану відповідного виконавчого провадження, суду не надано.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з вимогами п. 1), п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 448 ЦПК України визначено, що скарга подається до суду, який видав виконавчий документ. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

За приписами ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Частина 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає такі підстави для закінчення виконавчого провадження:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;

2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення;

3) припинення юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника;

4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена;

7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів;

8) визнання боржника банкрутом;

9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону;

14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України;

15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки;

16) погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», її дочірньою компанією «Газ України», Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Таким чином, беручи до уваги приписи зазначених правових актів, встановлені судом обставини, відсутність доказів на підтвердження повного виконання судового рішення, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 58709740, враховуючи те, що суду не були надані матеріали виконавчого провадження для всебічного і повного з`ясування всіх обставин, з метою дотримання принципу верховенства права, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання Дарницького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 квітня 2019 року шляхом винесення відповідного процесуального рішення за наслідками її розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 447, 448, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ :

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ушенко Юлії Петрівни, заінтересована особа публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Зобов`язати Дарницький відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 квітня 2019 року шляхом винесення відповідного процесуального рішення за наслідками такого розгляду, про що повідомити заявника.

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.С. Федоріщев