Дата документу 31.05.2019 Справа № 317/3192/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3192/18 Головуючий у 1 інстанції: Фунжий О. А.
провадження № 22-ц/807/1744/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Дашковської А.В.

Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства «Благводсервіс Широківської громади» у особі директора Міхайлова Дениса Сергійовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2019 року у справі за позовом Комунального підприємства «Благводсервіс Широківської громади» до ОСОБА_1 про зміну формулювання причини звільнення,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_1 про зміну формулювання причини звільнення.

Позовні вимоги КП «Благоводсервіс Широківської громади» мотивовані тим, що у період з 4 жовтня 2017р. по 15 червня 2018р. відповідач ОСОБА_1 працювала у позивача на посаді начальника юридичного відділу. 12 червня 2018р. відповідач звернулась до позивача з заявою про звільнення з посади в зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом норм чинного законодавства про працю в частині систематичної невиплати заробітної плати.

На підставі зазначеної заяви наказом від 14 червня 2018р. ОСОБА_1 звільнено з роботи з посилання на п. 3 ст. 38 КЗпП України. Позивач вважає, що формулювання причин звільнення відповідача є неправильним та таким, що не відповідає фактичним обставинам в дійсності. Так. у наказі не зазначено причини та підстави звільнення ОСОБА_1 з посади; наказ містить посилання на п. 3 ст. 38 КЗпП України, проте вказана стаття не містить такого пункту; наведені в заяві відповідача причини для звільнення не доводили порушення трудового законодавства; станом на день звільнення відповідача 12 червня 2018р. у діях позивача були відсутні порушення трудового законодавства відносно відповідача.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади із «звільнена за п. 3 ст. 38 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням на підставі ч. 2 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2019 року в

задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням КП «Благводсервіс Широківської громади» у особі директора Міхайлова Д.С. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_1 скористалась своїм право щодо подання відзиву на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що судом першої інстанції жодним чином не було порушено вимог ст.ст. 235, 239 ЦПК України. Вважає, що рішення суду є обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому просить його залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Таким чином, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що наказом директора КП «Водоканал Широківської громади», правонаступником якого є КП «Благоводсервіс Широківської громади» (а.с. 9), від 4 жовтня 2017р. ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника юридичного відділу підприємства (а.с. 8).

4 жовтня 2017р. з ОСОБА_1 укладено трудовий договір, згідно з яким оплата праці працівникові здійснюється роботодавцем згідно зі штатним розкладом; виплата заробітної плати проводиться два рази на місяць; роботодавець нараховує працівникові надбавки, доплати, премії та інші виплати відповідно до норм колективного договору з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством; договір може бути розірвано з ініціативи працівника у випадках, передбачених законодавством (ст. 38, 49 КЗпП України) (а.с. 10-11).

12 червня 2018р. ОСОБА_1 подала директору КП «Благоводсервіс Широківської громади» заяву про звільнення з посади у зв`язку з порушенням власником та уповноваженим ним органом норм чинного законодавства про працю в частині систематичної невиплати заробітної плати (а.с. 13).

Наказом директора КП «Благоводсервіс Широківської громади» від 14 червня 2018 р. ОСОБА_1 звільнено з посади начальника юридичного відділу підприємства з 15 червня 2018р. за п. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 12).

В наказі про звільнення заступнику головного бухгалтера підприємства надано вказівку про виплату ОСОБА_1 заборгованості, зокрема, з виплати заробітної плати за травень 2018р., вихідної допомоги при звільнені, а також зазначено, що підставою звільне-

ння є заява ОСОБА_1 від 12 червня 2018р.

Саме це формулювання звільнення оспорював позивач у цьому позові, вказуючи, що підстав для звільнення у зв`язку з порушенням підприємством законодавства про працю не було.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, оскільки ним встановлено, що порушення в частині виплати заробітної плати відповідачу за травень 2018р. відбулись.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється сторонами, що 12 червня 2018р. відповідач звернулась до позивача із заявою про звільнення у зв`язку з порушенням власником та уповноваженим ним органом норм чинного законодавства про працю; наказом уповноваженого власником органа від 14 червня 2018р. відповідача звільнено з посади за п. 3 ст. 38 КЗпП України.

Посилання в наказі на пункт 3, а не частину 3 ст. 38 КЗпП України є технічною помилкою, що не впливає на вирішення спору.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено норми статті 38 КЗпП України, оскільки істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою наявності причин звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України .

Такі доводи скарги є необґрунтованими.

Суд в рішенні цитує правову позицію, на яку в скарзі посилається апелянт, а, вирішуючи по суті позов, цим самим визнає, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи.

Підставою ж відмови в позові став встановлений факт наявності порушення роботодавцем строків виплати заробітної плати позивачу за травень 2018 року.

Так, з цього приводу суд встановив, що за змістом ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Наявність станом на 14 червня 2018р. заборгованості по заробітній платі за травень 2018р. свідчить про порушення власником або уповноваженим ним органом норм чинного законодавства про працю, зокрема, положень ч. 1 ст. 115 КЗпП України щодо строків виплати заробітної плати.

Отже, роботодавець мав до 07.06.2018 року виплатити працівнику заробітну плату за

травень, але на час подачі заяви 12.06.2018 року та на час прийняття наказу про звільнення відповідача її не виплатив. І ці обставини не оспорює сам позивач.

Тому посилання на відсутність порушень з його боку законодавства про працю, зокрема, ст. 115 КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» є неспроможними.

Апелянт вказує, що судом порушено вимоги ч. 2 ст. 376 ЦПК України не застосовано ст. 265 КЗпП України.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплати їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Вказана норма передбачає відповідальність за порушення законодавства про працю та визначає саме критерії для її застосування. А тому зазначений в цій нормі місячний строк невиплати заробітної плати не є тотожним зі строком її виплати за положеннями ст. 115 КЗпП України, яка саме й визначає порушення прав працівника.

Відтак, суд не міг застосовувати при вирішенні справи вимоги п. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

В скарзі йдеться також про недотримання працівником ОСОБА_1 п. 12.4 трудового договору, яким передбачено, що працівник має право розірвати договір у разі невиконання роботодавцем своїх зобов`язань. Працівник зобов`язаний письмово попередити роботодавця про факт порушення своїх прав і має право вимагати розірвання договору у разі невжиття заходів щодо усунення даного порушення з боку роботодавця.

Але такий порядок звільнення не є обов`язковим, оскільки ч. 3 ст. 38 КЗпП України не містить будь-яких умов, недотримання яких працівником унеможливлює його звільнення на підставі цієї норми.

Тому не звернення ОСОБА_1 з заявами до роботодавця про допущені порушення з виплати їй у передбачені ст. 115 КЗпП України строки заробітної плати не може бути підставою для відмови їй у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП, якщо факт порушень є очевидним.

Крім того, звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України прирівнюється до звільнення з поважних причин, тому не тягне за собою обов`язковість дотримання попередження роботодавця за два тижні, а передбачає звільнення працівника з дати, яку останній вказав у заяві про звільнення.

З приводу зазначення в наказі №18/КТР від 14.06.2018 року підставою звільнення п. 3 ст. 38 КЗпП, якого не містить стаття 38 КЗпП, суд зазначив, що відбулась помилка щодо зазначення замість частини 3 пункт 3, що не є підставою для зміни формулювання звільнення.

В скарзі міститься посилання на порушення судом норм процесуального права щодо безпідставного неприйняття в якості доказу висновку № 124 експертного дослідження, проведеного на замовлення адвоката Бабенко Г.О., від 12.10.2018 року про проведення судово-економічної експертизи. Вказується. що експертизу було проведено судовим експертом Дєєвою Л.Є., яка має вищу економічну освіту, кваліфікацію судового експерта за фахом 11.1 «Дослідження документів про економічну діяльність підприємств та організацій», стаж роботи експерта з 28.11.2008 року. Предметом висновку № 124 за результатами судово-економічної експертизи від 22.11.2018 року, зокрема, є дослідження первинних документів бухгалтерського, податкового обліку і звітності за період роботи відповідача, з аналізу яких вбачається, що «дослідженням встановлено, що на момент подачі заяви 12.06.2018 року не було порушено термін в 1 місяць з затримки зі сплати заробітної плати за травень 2018 року, а відповідно до нього не було підстав для застосування п. 3 ст. 38 КЗпП України».

Але суд вмотивував таку відмову у прийнятті цього висновку тим, що висновок не містить даних щодо предмету доказування у цій справі.

Колегія погоджується з цим, оскільки навіть самим наказом про звільнення позивач визнав, що заробітна плата за травень 2018 року ОСОБА_1 не виплачена станом на 14.06.2018 року, тому доводити цей факт іншим письмовим доказом не є обов`язковим.

До того ж, думка експерта з приводу того, що строк невиплати зарплати не перевищує одного місяця, тому порушення не відбулось, надана фактично з правового питання, що відповідно до ч. 1 ст. 115 ЦПК України не є обов`язковим для суду.

Беручи до уваги все вищенаведене, викладені в скарзі доводи колегія визнає неспроможними, а тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Благводсервіс Широківської громади» у особі директора Міхайлова Дениса Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2019 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 31 травня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Дашковська А.В.

Кочеткова І.В.