Номер провадження: 22-ц/813/1385/19
Номер справи місцевого суду: 523/8316/17
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та його адвоката

Чумаченка С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

12 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1 , за вказаною адресою позивач ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає постійно.

Разом з ним за вказаною адресою мешкає його син ОСОБА_2 , відповідач по справі.

На протязі вже тривалого часу у позивача ОСОБА_1 з сином ОСОБА_2 , на ґрунті побутових та особистих стосунків виникають сварки, ініціатором яких виступає відповідач. У ході цих сварок відповідач ОСОБА_2 регулярно б`є позивача, спричиняючи йому тілесні ушкодження.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався із заявами до Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області стосовно неправомірної поведінки відповідача ОСОБА_2 ..

Позивач ОСОБА_1 посилаючись на те, що до теперішнього часу фізичні та психологічні знущання позивача з боку відповідача та погрози ОСОБА_2 вигнати батька з належного йому будинку не припиняються, що робить спільне проживання неможливим, звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі та заперечення на апеляцію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном по власному розсуду.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

На підставі статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

В силу статті 157 ЖК УРСР, членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно частини 1 статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Права власника жилогобудинку, квартири визначені статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видано Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 17.12.1998р., реєстровий №3-2326 (а. с. 10, 38).

За вказаною адресою зареєстровані та проживають позивач та його повнолітній син, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (а. с. 9, 13).

Відповідач ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття з батьком, людиною похилого віку (68 років) та інвалідом ІІІ групи у зв`язку з трудовим каліцтвом (а. с. 9, 11, 12), що підтверджується копією довідки №39/4226 від 14.04.2017р., яка видана Хаджибеївським ВП Суворовського ВП ГУНП в Одеській області, про те, що позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Хаджибеївського ВП Суворовського ВП ГУНП в Одеській області щодо неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 (а. с. 14),

копією витягу з кримінального провадження №0000134, 02.02.2017р. про внесення відомостей до ЄРДР за заявою позивача ОСОБА_1 за ст. 125 ч. 1 КК України (а. с. 16),

копією довідки №573 від 27.01.2017р., яка видана КУ «Міська клінічна лікарня №11», про те, що при обстеженні 22 січня 2017 року позивачу ОСОБА_1 поставлено діагноз: Забиття, гематоми м`яких тканин обличчя (а. с. 15),

копією талону-повідомлення №66 від 19.11.2017р. про те, що позивач ОСОБА_1 звертався до Суворовського ВП ГУНП в Одеській області (а. с. 39).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із вказаних обставин та послався на положення статей 157, 116 ЖК УРСР та статей 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України зазначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У частині 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтею 265 ЦПК України визначено, що рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

У вступній частині рішення зазначаються: 1) дата і місце його ухвалення; 2) найменування суду; 3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів; 4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання; 5) номер справи; 6) ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи; 7) вимоги позивача; 8) прізвища та ініціали представників учасників справи.

В описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

В резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.

Оскаржене судове рішення не відповідає вказаним положенням норм цивільного процесуального законодавства, тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо порушення вказаних норм процесуального права, але з огляду на положення ч. 3 ст. 376 ЦПК України ці недоліки судового рішення не можуть служити законною підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_2 на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено належним чином те, що допущені відповідачем порушення правил співжиття та заподіяння тілесних ушкоджень стосуються саме житлових відносин та мають відношення до користування спірним будинком, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, відсутність підстав для виселення з будинку, але в матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими спростовуються підстави позову.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що його повнолітній син не є членом його сім`ї, проживаючи у його власному будинку, систематично чинить йому перешкоди у користуванні власністю, погрожує вигнати з належного будинку у зв`язку з чим систематично створює сварки, під час яких спричиняє йому тілесні ушкодження.

У пунктах 33 постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз`яснив, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Частинами 1, 3 та 4 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сімї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сімї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сімї про розмір участі в витратах

вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 64 ЖК УРСР визначено, що до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право на користування жилим приміщенням членів сімї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов`язки членів сімї власника будинку регулюються ст. ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов`язки наймачів - ст. ст. 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України «Найм (оренда) житла».

В силу статті 157 ЖК УРСР, членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно частини 1 статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-158цс14 від 05 листопада 2014 року.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право колишніх членів сімї власника будинку користуватись користування житлом не є абсолютним та може бути припинено у випадках встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї власника спірного житлового будинку, угода між власником будинку і колишнім членом його сімї про безоплатне користування житловим приміщенням відсутня, що визнається відповідачем.

У підтвердження підстав позову, позивач ОСОБА_1 надав суду численні письмові докази, зокрема, копію довідки №39/4226 від 14.04.2017р., яка видана Хаджибеївським ВП Суворовського ВП ГУНП в Одеській області, про те, що позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до Хаджибеївського ВП Суворовського ВП ГУНП в Одеській області щодо неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 (а. с. 14),

копію витягу з кримінального провадження №0000134, 02.02.2017р. про внесення відомостей до ЄРДР за заявою позивача ОСОБА_1 за ст. 125 ч. 1 КК України (а. с. 16),

копію довідки №573 від 27.01.2017р., яка видана КУ «Міська клінічна лікарня №11», про те, що при обстеження 22 січня 2017 року позивачу ОСОБА_1 поставлено діагноз: Забиття, гематоми м`яких тканин обличчя (а. с. 15),

копією талону-повідомлення №66 від 19.11.2017р. про те, що позивач ОСОБА_1 звертався до Суворовського ВП ГУНП в Одеській області (а. с. 39).

Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, приведені вище обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що наведені письмові докази є належними, достовірними та достатніми на підтвердження підстав позову, а саме, того, що, проживаючи у належному позивачу на праві власності будинку, колишній член його сім`ї, відповідач у справі, систематично чинить йому перешкоди у користуванні власністю, погрожує вигнати з належного будинку у зв`язку з чим постійно створює сварки, під час яких спричиняє йому тілесні ушкодження. Заходи попередження, що застосовуються органами внутрішніх справ, не дають позитивних результатів.

Навпаки, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на спростування підстав позову.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивно доведено, що відповідач ОСОБА_2 порушує права власності позивача у справі на користування житлом на власний розсуд. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 263, 264, 265 ЦПК України, є підставою для зміни заочного рішення суду першої інстанції в частині його мотивування. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПКУкраїни, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2017 року змінити в частині мотивування.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 27 травня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко