Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9314/18 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М.
Категорія 59 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/9314/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що в серпні 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який оформлений розпискою. Відповідно до умов цього договору він надав відповідачу у позику гроші в сумі 22000 доларів США з кінцевим строком повернення до липня 2015 року. Зазначив, що станом на грудень 2014 року відповідач повернув достроково більшу частину боргу, а саме: 12500, 00 доларів США. На інший залишок боргу в сумі 9500,00 доларів США ОСОБА_2 . 22 червня 2016 року надав розписку без зазначення строку повернення позичених коштів. Вказав, що після неодноразових усних та письмового звернень ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, а тому просив стягнути на свою користь суму боргу у розмірі 9500, 00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ у гривневому еквіваленті станом на 20.07.2017 року становить 251 487, 80 грн.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22.06.2016 року у розмірі 9500,00 доларів США, що еквівалентно 251 487,80 грн., згідно курсу Національного банку України, встановленого 20.07.2018 року та судові витрати у розмірі 2514,89 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції безпідставно проведено розгляд справи в спрощеному позовному провадження без повідомлення сторін по справі, чим позбавлено можливость заявляти клопотання та подавати докази. Вказує, що розписку позивачу він не надавав і підпис в тексті розписки не його. Заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи був позбавлений можливості, так як розгляд справи було проведено в порядку спрощеного провадження, проте про намір проведення експертизи вказав у своїй заяві про перегляд заочного рішення. Крім того, суд першої інстанції помилково вважав, що строк позовної давності розпочався 22.04.2016 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема зазначає, що судом не порушено норми ЦПК України щодо порядку розгляду справи в спрощеному позовному провадженні, сторони про час та місце розгляду справи повідомлялися. Також вказує, що у суду не було підстав у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, а посилання відповідача що він не писав розписку та не повинен повертати коштів, є безпідставними.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, правову природу відносин, що склалися між сторонами та правильно застосував відповідні положення матеріального законодавства.

Відповідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22.06.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, який оформлено розпискою, згідно якого останній надав ОСОБА_2 у борг 9500,00 доларів США, (а.с. 170).

За усною домовленістю сторони погодили, що отримані кошти будуть повернуті відповідачем протягом 2016-2017 років.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

15.03.2018 ОСОБА_4 направив на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу, в якій просив повернути отримані в борг кошти в сумі 9500,00 доларів США до 01.05.2018 (том 1 а.с. 13 зворот).

24.05.2018 адвокатом Кокою В.А. направлено досудову вимогу ОСОБА_2 про повернення боргу в сумі 9500,00 доларів США до 01.07.2018. Вказану вимогу отримано ОСОБА_2 05.06.2018, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи (а.с. 16, 14 том 1).

Проте, у встановлений строк та станом на день розгляду справи ОСОБА_2 не повернув суму боргу ОСОБА_1 Доказів на спростування вказаної обставини суду не надав.

Водночас, в матеріалах справи міститься оригінал вказаної розписки, яку було долучено представником позивача ОСОБА_3 22.11.2018, що свідчить про невиконання зобов`язання відповідачем (а.с. 170 том 1).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що борг не повернуто і наявні підстави для його стягнення, виходячи із заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що у зв`язку із розглядом справи в порядку спрощеного провадження порушені його процесуальні права не заслуговують на увагу, оскільки такий розгляд судом було вирішено проводити із повідомленням сторін по справі (а.с. 30), які могли з`явитися у судові засідання та надати відповідні пояснення, заявити клопотання тощо. Водночас матеріали справи свідчать про обізнаність відповідача про розгляд справи, так як останній подавав до суду першої інстанції ряд клопотань та заяв, знайомився із матеріалами справи (а.с. 161-165 том 1).

Посилання ОСОБА_2 в його апеляційній скарзі про помилкове незастосування судом першої інстанції строків позовної давності до даних правовідносин не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі ст.ст.256, 257, 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки, а по вимогах про стягнення неустойки - в один рік.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що договір позики на суму 9500 доларів США укладено 22.06.2016 без визначення у ньому строку виконання зобов`язання щодо повернення коштів. З позовом до суду позивач звернувся 20.07.2018, що свідчить про відсутність підстав для застосування положень статей 256, 257 ЦК України.

Також, посилання ОСОБА_2 в його апеляційній скарзі щодо відсутності обов`язку повернення коштів, оскільки в розписці про це не зазначено не узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 по справі № 6-63цс13, яку правильно застосував суд першої інстанції.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він не писав та не підписував розписку є безпідставними, оскільки він не оскаржував її в установленому законом порядку шляхом подання окремого позову про визнання договору позики недійним, а також не заявляв відповідні зустрічні вимоги в межах даного цивільного провадження. Тому колегія суддів вважає, що при вирішенні цього спору договір позики є чинним, ніким не оскаржений, а тому зобов`язання, передбачені ним підлягають до виконання згідно приписів чинного цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене із дотриманням норм чинного цивільного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.05.2019.

Головуючий Судді