Справа № 361/1173/19
Провадження № 2/361/1826/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 червня 2019року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Коваль А.В., з участю позивача ОСОБА_1 представника відповідача Васильченко І.Г., розглянувши у судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Підприємства з іноземною інвестицією Елсі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу (за затримку розрахунку і видачі трудової книжки, з підстав , передбачених в ч.5 статті 235 КЗпП) за період з 13.10.2018р. по 01.02.2019р. в сумі 18081,00грн. і моральну шкоду за ст. 237-1 КЗпП, заподіяну порушенням її прав у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки, в розмірі 10000грн.

Позовні вимоги позивач вмотивувала тим, що з 16.12.2015р.вона працювала бухгалтером в ТОВ Підприємство з іноземною інвестицією Елсі, з 08.09.2016р.заступником головного бухгалтера, а з 06.10.2017р. головним бухгалтерому відповідача. З кінця літа вона неодноразово зверталася до відповідача із заявами про звільнення, однак їй керівництво відмовляло у прийнятті заяви про звільнення, тому 28.09.2018р. , і повторно 2.10.2018р. вона надіслала відповідачу нотаріально посвідчену заяву про звільнення, в якійпросила звільнити її з займаної посади з 12.10.2018р. за ст.38 КЗпП; 12.10.2018р. вона була на роботі, але відповідач відмовився її звільнити та видати трудову книжку; після 12.10.2018р. позивач на роботу більше не виходила, вважаючи себе звільненою через два тижні після поданої заяви.12.11.2018 позивачпоштою отримала лист ТОВ ПІІ Елсі № 1031 від 31.10.2018р., в якому відповідач повідомив про її звільнення та про необхідність з`явитися за трудовою книжкою і розрахунком, а в разі неможливості особистого прибуття надати письмову згоду на пересилання трудової книжки поштою. У відповідь на даний лист позивачка надіслала відповідачу листа зі згодою на пересилання трудової книжки поштою за вказаною нею адресою, та вказала банківські реквізити для здійснення розрахунку. Оригінал трудової книжки та копію наказу ТОВ ПІІ Елсі про звільнення позивач отримала лише 01.02.2019р., тому вона вважає, що відповідачем порушено ст.ст.47,48,116КЗпП України, інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджену наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. № 58 (далі Інструкція № 58), а тому за ч.5 ст. 235 КЗпП та п. 4.1 Інструкції № 58 на відповідача покладається обов`язок виплатити позивачці середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня вручення трудової книжки , який нею обчислений в сумі 18 081,00 грн. Щодо моральної шкоди позивач послалась на протиправні дії відповідача, пов`язані з затримкою видачі їй трудової книжки,через що вона зазнала певних хвилювань, невпевненості та відсутності стабільності у організації подальшого життя, матеріального забезпечення, оскільки працевлаштування без трудової книжки неможливе, крім того, вона була позбавлена можливості стати на облік в центрі зайнятості.

В судовому засіданні позивач підтримала свій позов, пояснила, що 12.10.2018р. був для неї останній робочий день. Але про наказ про звільнення вона не знала, наказ їй не був вручений, з наступного дня вона перестала ходити на роботу, вважаючи себе звільненою за ст.38 КЗпП; 12.10.2018р. вона отримала лист від відповідача, на який надіслала відповідь, вказавши адресу, на яку слід вислати трудову книжку, і картковий рахунок, на який слід перерахувати розрахункові кошти; розрахункові кошти вона отримала на свій картковий рахунок 29.11.2018р., а трудову книжку отримала на пошті лише 1.02.2019р., тому вважає, що за весь період з дня звільнення до отримання трудової книжки відповідач повинен їй виплатити середній заробіток за статтею 235 КЗпП. При цьому позивач не оспорює що 29.11.2018р. вона також отримала на картковий рахунок нарахований їй середній заробіток за період по 29.11.2018р., разом з тим вважає, що то була плата за затримку розрахунку з підстав статті 117 КЗпП, що не звільняє відповідача від сплати середнього заробітку за вказаний період ще і за затримку видачі трудової книжки. Щодо причин неотримання трудової книжки раніше позивач послалась на поважні для неї причини: в жовтні 2018 року вона була два тижні на лікарняному, в листопаді 2018р. вона на тривалий строк виїхала з місця проживання в інше місто доглядати за хворою бабусею, тому з поважних причин не могла з,явитись на пошту за місцем проживання за адресою, вказаною для пересилання їй трудової книжки, а одного разу звернувшись у грудні 2018р. на поштове відділення, зі слів працівників поштового відділення кореспонденції для неї не було. Щодо моральної шкоди, позивач послалась на те, що відповідач протиправно затримав видачу трудової книжки, через що вона не могла працевлаштуватись, стати на облік до центру зайнятості, хвилювалась, була приниженою, не мала ніякого доходу, у жовтні 2018 року хворіла, і хвороба була пов`язана з неналежними умовами праці - протягом у офісі; крім того моральну шкоду їй завдано тим, що протягом тривалого часу відповідач відмовлявся її звільнити.

Відповідач подав відзив, позов не визнав, посилаючись на відсутність своєї вини у затримці отамання позивачкою трудової книжки, і що за затримку розрахунку за період з дня звільнення до дня перерахування розрахункових коштівна вказаний позивачкою картковий рахунок (з 13.102018р. по 29.11.2018р.) він нарахував і виплатив позивачці середній заробіток. Позивачці було запропоновано отримати розрахунок та трудову книжку в день звільнення, від чого остання відмовилась в усній формі. Оскільки позивач перестала з,являтись на роботу після дати звільнення, то їй 01.11.2018р. відповідач надіславрекомендованого листа з пропозицією отримати розрахунок та трудову книжку особисто або ж надати дозвіл на пересилання поштою та повідомити банківські реквізити для переказу розрахункових коштів. Відповідь на дане звернення було отримано лише 28.11.2018р., а наступного дня ТОВ ПІІ Елсі перерахував кошти в загальному розмірі 11 679,99 гривень на картковий рахунок вказаний позивачкою, в тому числі зарплата за відпрацьовані дні в жовтні, компенсація за невикористану відпустку 15 днів за період роботи з 16.12.2015р. по 12.10.2018р. , а також середній заробіток за період з 13.10.2018р. по 29.11.2018р., тобто відповідач провів остаточний розрахунок з позивачкою. Факт зарахування коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 підтверджується листом АТ КБ ПриватБанк № 20.1.0.0.0/7-190312/442 від 12.03.2019.Тоді ж, 29.11.2018р., відповідач відправив рекомендованим листом позивачці на вказану нею адресу трудову книжку і копію наказу про звільнення, даний лист повернувся без вручення, після чого трудова книжка і копія наказу були рекомендованим листом направлені повторно. Тому вважає, що відповідач вжив всі залежні від нього заходи і дії, направлені на вручення трудової книжки позивачці у вказаний нею спосіб, а позивачка сама ухилилась від її отримання. Щодо моральної шкоди, відповідач позов не визнав, пославшись на те, що порушень при звільненні і трудового законодавства не було, і позивач не довела ні порушень, ні заподіяння їй моральної шкоди.

Вислухавши аргументи сторін, дослідивши подані докази, та проаналізувавши норми закону, що регулюють спірні трудові правовідносини, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків:

28.09.2018р. ОСОБА_1 звернулася до генерального директора ТОВ ПІІ Елсі ОСОБА_2 із заявою, в якій просила звільнити її із займаної посади головного бухгалтера ТОВ ПІІ Елсі за власним бажанням 12.10.2018р. Дану заяву було направлено поштовим направленням за адресою: вул. Здолбунівська, 7Д, корпус Г, м.Київ, 02081.

Згідно із поштовою накладною № 377 від 02.10.2018р. та описом даного поштового направлення від 02.10.2018р., нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А. заява ОСОБА_1 про звільнення її з посади головного бухгалтера ТОВ ПІІ Елсі за власним бажанням 12.10.2018р., зареєстрована в реєстрі за № 1720, була направлена відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 . Л.України, , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , що є юридичною адресою Товариства .

Наказом №1012-К від 12.10.2018, п.1: ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера 12.10.2018р. за власним бажанням, за ст.38 КЗпП України. в пункті 2 наказу надано вказівку головному бухгалтеру ОСОБА_1 здійснити нарахування та виплату належних при звільненні коштів, в тому числі за невикористану відпустку в кількості 15 днів за період роботи з 16.12.2015р. по 12.10.2018. Підстава: заява ОСОБА_1 Наказ за підписом генерального директора, в рядку з наказом ознайомлена підпис працівника відсутній.

За статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовийдоговір у строк, про який просить працівник.

З наданих доказів встановлено, що позивач звільнена у вказаний нею строк, після двотижневого відпрацювання. Обставини, підстава і дата звільнення позивачем не оспорюються.

В трудовій книжці серії НОМЕР_1 , належній ОСОБА_1 , є запис від 12.10.2018р. про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 1012-К від 12.10.2018.

Встановлено, що трудова книжка в день звільнення вручена позивачці не була. Також встановлено, що з наступного дня і надалі позивач була відсутньою на робочому місці і на підприємстві. Як пояснила позивач, вона як головний бухгалтер , не виконувала вказівку, зазначену у пункті 2 наказу по звільнення (щодо проведення нарахувань звільненому працівнику).

31.10.2018р. відповідач листом за вих.. № 1031 повідомив позивачку про необхідність з`явитися та отримати трудову книжку і розрахунок при звільненні. Також в листі зазначено, що у разі неможливості особисто прибути до Товариства за адресою: АДРЕСА_4 , необхідно надати письмову згоду на відправку трудової книжки поштою та повідомити номер банківської карти або рахунку для перерахування коштів в безготівковому порядку. В підтвердження того факту, що вказаний лист направлявся позивачці за адресою: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_4 , 07403, відповідачем до матеріалів справи долучено поштову накладну № 83 від 01.11.2018р.Відповідно до роздруківки інформації з офіційного сайту ПАТ Укрпошта про відстеження вказаного поштового відправлення № 3, зазначений лист було вручено адресату 12.11.2018р.

На лист № 1031 від 31.10.2018р., отриманий позивачем 12.11.2018р., позивач ОСОБА_1 12.11.2018р. надала від письмову відповідь, в якій зазначила, що особисто приїхати і забрати трудову книжку та розрахунок при звільненні немає можливості, надала письмову згоду на відправку оригіналу трудової книжки та копії наказу про звільнення поштою на адресу: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_4 , 07403. Також вказала реквізити банківської карти для перерахунку коштів по розрахунку при звільненні: КБ ПриваБанк, МФО 305299, , р/р НОМЕР_2 . Просила виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного перерахунку коштів відповідно до ст. 117 КЗпП та відшкодування моральної шкоди згідно закону України Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Окрім того, у відповідності до п. 5 ст. 235 КЗпП та п. 4.1 Інструкції № 58 просила виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно даним паспорту позивачки- вказана у листі адреса є адресою її зареєстрованого місця проживання. Позивач даного листа отримав 28.11.2018р.

За платіжним дорученням № 3056 від 29.11.2018р. ТОВ ПІІ Елсі перерахувало на картковий рахунок позивача заробітну плату, індексацію, розрахунок при звільненні за жовтень 2018р. в сумі 6 982,37 грн.

За платіжним дорученням № 3055 від 29.11.2018р. ТОВ ПІІ Елсі перерахувало на картковий рахунок позивача (вказаний нею у листі, наведеному вище) заробітну плату, індексацію, розрахунок при звільненні за листопад 2018р в сумі 4 697,62 грн.

Згідно наданих роз`яснень, згідно звіту про дебетові і кредитові операції по рахунку за 29.11.2018р. (рахунок позивача) позивачем дані суми отримано (кошти надійшли на вказаний нею картковий рахунок) 29.11.2018р. Позивач не оспорює даного факту. Вказаними грошовими сумами є: заробітна плата за 10 відпрацьованих днів у жовтні 2018р. (зарплата за жовтень 2018р.), індексація, компенсація за 15 днів невикористаної відпустки; за всіма відрахуваннями та обов`язковими платежами до виплати дана сума становить 6982,37грн. , номер проводки 3056, дата 29.11.2018р.

Другим платежем (номер проводки 3055, дата 29.11.2018р.) позивачці відповідач виплатив середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Названий у платіжному дорученні як зарплата за листопад 2018р., індексація, розрахунок. Дана сума становить 4697,62грн. , вона обрахована із середньоденної заробітної плати позивачки перед звільненням. Такий розрахунок позивач у межах даної справи не оспорює, він є правильним, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача і кількості днів затримки розрахунку.

Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у ційстатті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середнійзаробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, остаточний розрахунок зі звільненою позивачкою відповідач здійснив 29.11.2018р. Розрахунок проведений повністю, спору з приводу нарахованої суми позивач не заявляє. Крім того, тоді ж, 29.11.2018р. відповідач нарахував і виплатив звільненому працівнику середній заробіток за весь час затримки розрахунку і видачі трудової книжки (з 13.10.2018р. по 29112018р.).

Щодо подальшої затримки видачі трудової книжки, то встановлено такі обставини:

Згідно ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116цього Кодексу.Згідност.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди; відомості про стягнення не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається КабміномУкраїни.

Інструкцією Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Постановою Мінпраці №58 від 29.07.1993р. передбачено: п.1.1. - Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів. п.2.4. - Усі записи в трудовій книжці вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу, записи завіряються печаткою. п.4.1. - У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Позивач не заявив позовної вимоги про зміну дати звільнення. Тому в межах розгляду даної цивільної справи, враховуючи принцип диспозитивності,це питання суд не вирішує.

Згідно п. 4.2 Інструкції № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересиланнятрудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Встановлено, що в день звільнення трудова книжка позивачці не була вручена. Сторони називають причини різні: позивач, що їй було відмовлено в видачі трудової книжки, і вона не знала, що звільнена і що є такий наказ; відповідач пояснює, що позивач відмовилась отримати трудову книжку в день звільнення , не зважаючи на такі пропозиції.

31.10.2018р. за вих.. № 1031 відповідач, тобтопісля певної затримки після дня звільнення в письмовому виді повідомив позивачку про необхідність отримати трудову книжкуі розрахункові безпосередньо на підприємстві або у разі неможливості надати згоду на відправку трудової книжки поштою на вказану нею адресу;позивач повідомилавідповідача про неможливість (чи не бажання) отримати трудову книжку особисто і повідомила адресу, на яку їй слід відправити трудову книжку;29.11.2018р. за запитаною згодою позивача і на вказану нею адресу, відправив позивачці рекомендованим листом трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення, і копію наказу про звільнення; в матеріалах справи єдоказ на підтвердження відправлення позивачціданого рекомендованого листа з даним вкладенням (оригіналу трудової книжки та копії наказу про звільнення) - поштова накладна 70 від 29.11.2018р.

Таким чином, затримавши видачу трудової книжки безпосередньо при звільненні, надалі відповідач, діючи у обраний ним спосіб, дійсно вживав заходи для виконання вказаної вимоги закону і діяв у відповідності до приписів закону, і його дії не суперечили інтересам звільненого працівника. При цьому суд також враховує, що саме позивачка обрала такий спосіб спілкування, як письмова переписка. Судом не встановлено недобросовісних дій чи бездіяльності відповідача після 29.11.2018р. щодо виконання ним приписів закону про вручення трудової книжки звільненому працівнику. Всі належні і залежні від нього дії він виконав, тим більше у спосіб, запропонований самою позивачкою.

Дане поштове відправлення не було вручено адресату та у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання на поштовому відділенні повернуто відправнику, чому у справі є підтвердження.

Посилання позивачки на те, що відповідач повинен був проконтролювати вручення їй трудової книжки і рекомендованого відправлення, повідомити додатково про таке відправлення - є такими, що не відповідають вимогам закону, крім того, більше вказують на недобросовісність саме позивачки, а не відповідача у вказаний період після 29.11.2018р.

Поштовою накладною № 04 від 23.01.2018р. підтверджується факт повторного направлення позивачу трудової книжки та копії наказу про звільнення, які до роздруківки інформації з офіційного сайту ПАТ Укрпошта про відстеження даного поштового відправлення № 04 були вручені адресату 01.02.2018р.

Таким чином, при наведених вище конкретних обставинах, враховуючи дії сторін по відношенню один до одного, для цілей розгляду даної справи суд виходить з того, що трудова книжка видана звільненому працівнику 29.11.2018р. Остаточний розрахунок з позивачкою проведено також 29.11.2018р. Тобто дійсно мала місце затримка у розрахунку і у видачі трудової книжки звільненому працівнику. І тому дійсно є підстави для застосування за вказаний період положень статті 117 та 235 КЗпП України.

Як видно з наданих платіжних документів, - за вказаний період затримки розрахунку і видачі трудової книжки (з дня звільнення і по 29.11.2018р.) - відповідач сам нарахував і виплатив позивачці середній заробіток, що узгоджується з положеннями статей 117 та 235 КЗпП України.

Підстав для додаткового нарахування та стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки (за статтею 235 КЗпП) за вказаний період - з дня звільнення 12.10.2018р. і до 29.11.2018р. - суд не вбачає, оскільки вказана затримка видачі трудової книжки і проведення остаточного розрахунку зі звільненим працівником вже компенсована нарахуванням і виплатою позивачу середньої заробітної плати за вказаний період, і дану суму позивач отримала 29.11.2018р., тобто в день остаточного розрахунку. Суд не вбачає підстав для подвійного нарахування середнього заробітку за вказаний період (і за ст.117 КЗпП і додатково за ст.235 КЗпП) оскільки подвійного нарахування заробітної плати для даних випадків трудове законодавство не передбачає, а за своєю природою, змістом і ціллю вказана компенсація (як передбачена статтею 117 так і статтею 235 КЗпП) є компенсаційною виплатою звільненому працівнику у розмірі його заробітку після звільнення у тому випадку, коли у той чи у інший спосіб роботодавець не здійснив остаточного припинення всіх з ним відносин, основаних на трудовому договорі, і така передбачена законом компенсація у розмірі заробітку законодавцем розглядається як стимулююча санкція роботодавцю, і як гарантія та матеріальна підтримка звільненому працівнику у розмірі його заробітної плати на період, коли він ще не припинив остаточно відносини з роботодавцем не з власної вини і відповідно має певні обмеження у подальшому працевлаштуванні (тобто як гарантія його доходу). Посилання позивачки, що середній заробіток їй має бути нарахований як за статтею 117 так і за статтею 235 КЗпП, - є таким, що не відповідає приписам і змісту закону, що регулює дані правовідносини.

Щодо стягнення середнього заробітку за приписами статті 235 КЗпП (за затримку видачі трудової книжки) за період з 29.11.2018р. по 1.02.2019р., то суд не вбачає підстав для такого стягнення,виходячи з того, що подальша затримка в отриманні трудової книжки, пов`язана виключно з недобросовісними діями самого звільненого працівника. Так, встановлено, що відповідач відправив 29.11.2018р. трудову книжку рекомендованим листом на вказану позивачем адресу, тобто вручив трудову книжку у спосіб,безпосередньо визначений самим працівником.

Дане поштове відправлення позивач не отримала, і така затримка в отриманні нею трудової книжки вже не пов`язана з діями відповідача, а пов`язана виключно з недобросовісною поведінкою працівника. Позивачка, знаючи, що має бути направлена їй трудова книжка, свідомо ухилилась від її отримання на поштовому відділенні, принаймні вона не довела недобросовісності працівників поштового відділення з цього приводу. Відповідач, відправивши трудову книжку рекомендованою поштою, не мав підстав і необхідності вживати певні додаткові дії щодо забезпечення права працівника на отримання трудової книжки, принаймні закон його до цього не зобов`язує. Дії відповідача виглядають добросовісними і достатніми. Отримавши повернуте рекомендоване відправлення, і прочекавши певний- розумний і логічний період на випадок, якщо працівник прийде за повернутою трудовою книжкою, відповідач вже за власною ініціативою вдруге відправив трудову книжку позивачці у той самий визначений нею спосіб. Такі дії відповідача цілком узгоджуються з вимогами закону, інструкції і свідчать про добросовісність з його сторони. З аналізу даних конкретних обставин суд дійшов висновку, що затримка в отриманні трудової книжки після 29.11.2018р. не пов`язана з діями відповідача, який виконав всі передбачені законом дії і діяв добросовісно, вжив достатні заходи для виконання даного обов`язку, і тому не вбачається порушення прав звільненого працівника у даному випадку.

Позивачка посилалась на те, що не могла отримати трудову книжку на пошті у вказаний період з поважних причин, оскільки фактично одразу після повідомлення відповідачу своєї адреси для направлення трудової книжки вимушена була виїхати до хворої бабусі у інше місто. Суду не надано доказів на підтвердження дано обставини, але у будь-якому випадку вказана причина не може бути підставою для перекладення відповідальності на відповідача, тим більше, що позивач не вжила з своєї сторони жодних заходів для прискорення отримання трудової книжки, та/або для повідомлення відповідачу іншої адреси для відправлення більш ручної для неї.

Таким чином, суд не вбачає порушення прав позивача у вказаний період затримки отримання нею трудової книжки, і не вбачає підстав для стягнення з відповідача компенсації, передбаченої у статті 235 КЗпП України за вказаний період неотримання позивачкою трудової книжки. Тому у позові слід відмовити.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного:

Згідно ст16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: зокрема, п.9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст.23 ЦКУ особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

З аналізу даних приписів матеріального права, що регулює питання відшкодування моральної шкоди, підставою для відшкодування моральної шкоди працівнику в трудових відносинах є сукупність таких обставин: протиправна дія роботодавця, порушення прав працівника, наявність самої моральної шкоди, причинний зв`язок між діями і наслідком.

В даному ж випадку не встановлено протиправності в діях відповідача в період з 29.11.2018р. по 1.02.2019р. і не встановлено порушення прав працівника роботодавцем у вказаний період, і відповідно заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди.

Щодо порушення відповідачем строку розрахунку і видачі трудової книжки в період з дня звільнення до 29.11.2018р., то суд, відмовляючи у позові в цій частині, виходить з того, що нарахуванням і виплатою позивачці середнього заробітку за вказаний період затримки - їй компенсовані певні майнові збитки, які не розглядаються як моральна шкода. Позивач не довела заподіяння їй моральної шкоди вказаною затримкою, тобто того, що вказана затримка призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагала від неї додаткових зусиль для організації свого життя, -у відповідності до приписів статті 237-1 КЗпП, і тим більше позивач не довела зв`язку між діями відповідача і вказаними нею негативними для неї наслідками. Зокрема, позивач як на підставу для відшкодування моральної шкоди посилається на те, що в жовтні 2018р. вона два тижні була на лікарняному, але доказів напідтвердження цього суду не надала, і не довела причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і хворобою. Її посилання на причини хвороби (як наслідок протягів у офісі), також нею не доведені. Також позивач посилається на те, що вона не могла працевлаштуватись у вказаний період, але ніяких доказів з цього приводу не надала, а виходячи з її показань, в даний період вона хворіла, після чого тривалий час доглядала за бабусею у іншому населеному пункті, тобто мала інші вказані нею причини для непрацевлаштування; при сукупності таких обставин суд не вбачаєпідстав для висновку, що відсутність роботи у вказаний період була пов`язана безпосередньо з затримкою розрахунку у вказаний період. Також позивач як на підставу для відшкодування моральної шкоди посилається на нібито порушення відповідачем закону при і її трудових прав при звільненні, а саме, що відповідач тривалий час відмовлявся її звільняти. Однак, при встановлених у судовому засіданні у межах даної справи обставинах, позивачка була звільнена через два тижні після поданнязаяви, за власним бажанням, і ніяких порушень з цього приводу не встановлено, позивачем не доведено, більш того, звільнення, його підстави і дата позивачем не оспорюють ся; виходячи з презумпції правомірності, наказ про звільнення судом для цілей розгляду даної справи вважається законним, а дії відповідача правомірними.

Згідно приписів ст.ст.11,12,81 ЦПК України саме позивач повинен довести (належними доказами) обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог. Зокрема, у справі про відшкодуванняшкоди - довести як протиправність дій відповідача, так і сам фактзаподіяння шкоди та її розмір. В межах даної справи позивач не довела ні факту заподіяння їй моральної шкоди, ні причинного зв`язку між діями відповідача і вказаними нею наслідками. Тому ні за нормами трудового права, ні за загальними нормами права щодо відшкодування шкоди, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині і для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Таким чином, відмовляючи у позові про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул (затримку видачі трудової книжки), суд також відмовляє і у позові про відшкодування моральної шкоди.

Ке руючись ст.235,ст.237-1КЗпП України,ст.ст.12,13,81,82,48,ст.ст.263-268ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Підприємства з іноземною інвестицією Елсі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки - за період з 13.10.2018р. по 01.02.2019р. та про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційнускаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за результатом апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не буде вручене у день його складення, має право на поновлення строку, якщо апеляційна скарга буде подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідноп.15.5 Перехідних положень ЦПК України - через суд першої інстанції, який розглянув справу.

Повне рішення складено 18 червня 2019 року.

Суддя Т.В. Селезньова