Справа № 133/400/18
Провадження № 22-ц/801/64/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Слободяний О. Є.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 рокуСправа № 133/400/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Рибчинського В.П.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2018 року, постановлене у складі судді Слободяного О.Є., о 11:28 год. в приміщенні Козятинського міськрайонного суду Вінницької області,

встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 31.01.2018 року до ПАТ «Укрзалізниця» надійшла письмова заява - звернення відповідача ОСОБА_4, у якій вона в принизливій та непристойній формі поширює недостовірну негативну інформацію про позивача, яка порушує його особисті немайнові права на повагу до гідності та честі; на недоторканність ділової репутації, на використання імені позивача іншими особами лише за особистою згодою позивача; на захист персональних даних, у тому числі особистої конфіденційної інформації, від збирання, зберігання, поширення, протиправного використання іншими особами, які не уповноважені на це законом або особистим дорученням позивача. Недостовірна інформація у заяві відповідача поширена принаймні декільком особам, оскільки заяву відповідача вивчала та реєструвала відповідна особа ПАТ «Укрзалізниця», яка засвідчила це ручним штампом на першій сторінці та власноручно прописаними даними реєстрації у цьому штампі. У відповідності до Закону України «Про звернення громадян» зміст заяви відповідача після реєстрації передається для ознайомлення та вжиття відповідних заходів керівництву підприємства, яке визначає подальший порядок опрацювання звернення, направляє його відповідальній особі по роботі із зверненнями громадян, іншим причетним працівникам. У заяві відповідача незаконно, без особистого на те дозволу позивача, використовується ім'я позивача; поширюється недостовірна інформація про таємницю особистого приватного життя, сімейного стану та життя, освіти, професійної (трудової, наукової) діяльності, тобто особиста конфіденційна інформація позивача. Викладені у заяві «факти» вигадані відповідачем, є недостовірною інформацією, яка не відповідає дійсності. Поширення зазначеної недостовірної інформації порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди його особистим немайновим благам: повазі до честі та гідності, оскільки принижує рівень визнання позивача як унікальної біопсихосоціальної цінності з боку суспільства, створює негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, до відома яких доведена недостовірна інформація; недоторканості ділової репутації, тобто знижує оцінку рівня та якості громадської та професійної діяльності, яку здійснює позивач як учасник суспільних відносин в структурі ПАТ «Укрзалізниця», якого знають сотні співробітників.

Протиправна поведінка та неправомірні (незаконні) дії відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди - втрати немайнового характеру внаслідок приниження його честі, гідності і ділової репутації, ускладнення подальшого активного громадсько-професійного життя та стосунків із керівництвом та колегами підприємства унаслідок створення негативної думки на суттєвого зниження рівня оцінки особистості позивача з боку суспільства.

З підстав зазначених у позовній заяві, ОСОБА_3 просив суд визнати інформацію, неправомірно поширену відповідачкою ОСОБА_4 в заяві, яка була адресована виконувачу обов'язків голови правління ПАТ «Укрзалізниця», недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, принижує честь та гідність, порушує право на недоторканність ділової репутації.

Зобов'язати відповідачку ОСОБА_4 спростувати неправомірно поширену недостовірну інформацію в той самий спосіб, в який вона була поширена - шляхом направлення відповідної заяви голові правління ПАТ «Укрзалізниця».

Стягнути з ОСОБА_4 на його користь 39806 грн. 31 коп. у відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано відомості, викладені ОСОБА_4 в «Заяві про розслідування порушень законодавства на підприємстві» від 25.01.2018 року, яка була адресована виконувачу обов'язків голови правління ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_5, в якому була поширена інформація про те, що:

- на усіх посадах ОСОБА_3 проявляв конфлікти з працівниками, тому довго на посадах не затримувався;

- після чергового конфлікту в офісі ПАТ «Укрзалізниця» по вул. Тверська,5 у м . ОСОБА_6 ОСОБА_3 все-ж таки звільнили, проте справу в правоохоронні органи не передали. Таким чином ОСОБА_3 не був притягнений до кримінальної відповідальності;

- виходить, що ОСОБА_3 познущався над інтересами малолітньої дитини і позбавив її права одержувати аліменти, такими, що не відповідають дійсності (є недостовірними).

Зобов'язано ОСОБА_4 спростувати вказані недостовірні відомості ( недостовірну інформацію ) в той самий спосіб, в який вона була поширена - шляхом направлення відповідної заяви голові правління ПАТ «Укрзалізниця».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2000 грн. (дві тисячі грн.) у відшкодування заподіяної моральної шкоди та 2466,8 грн. (дві тисячі чотириста шістдесят шість грн.80 коп.) у відшкодування судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що вона зверталась до керівництва ПАТ «Укрзалізниця» в порядку ЗУ «Про звернення громадян» з метою відстоювання своїх прав та інтересів, а тому на її думку, викладена у зверненні інформація, вказує на реалізацію особою свого права направляти відповідні звернення, а не поширення недостовірної інформації, що не було враховано судом першої інстанції та зроблено помилковий висновок про часткове задоволення позову.

ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу, у якій зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за своїм змістом допущені відповідачем у листі особисті звинувачення та образи ОСОБА_3 як фізичної особи ніяк не можуть підпадати під правове регулювання Закону України «Про звернення громадян». У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13.06.2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог немайнового характеру та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

07 лютого 2019 року ОСОБА_4 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача у якому зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 є необґрунтованою, не доведеною, а викладені у ній вимоги надуманими та такими, що не відповідають передбаченим чинним законодавством способам захисту цивільного права або інтересу, а також не знаходять свого відображення у матеріалах цивільної справи. У відзиві ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а її апеляційну скаргу задовольнити.

18 лютого 2019 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 у якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та надуманими, оскільки поширена ОСОБА_4 інформація містить наклеп та приниження позивача, які призвели до порушення його немайнових прав, порочать його честь, гідність та ділову репутацію. ОСОБА_3 у відзиві просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції у повному обсязі, прийняти нове рішення згідно із апеляційною скаргою ОСОБА_3 про задоволення немайнових позовних вимог ОСОБА_3, а саме визнати всі відомості щодо ОСОБА_3 викладені ОСОБА_4 у заяві до керівника ПАТ «Укрзалізниця» від 25.01.2018 року, як зазначено у позовній заяві ОСОБА_3 такими, що не відповідають дійсності та є недостовірними, порочать честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_3 Зобов'язати ОСОБА_4 спростувати недостовірну інформацію у спосіб, який вона була поширена, тобто шляхом направлення листа зі спростуванням попередньо направленої недостовірної інформації на адресу того ж керівника ПАТ «Укрзалізниця».

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник власну апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини, апеляційну скаргу ОСОБА_3 не визнали, вказавши на її безпідставність.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України та статті 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Разом з тим, за змістом зазначеного законодавства кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 судам роз'яснено, що статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 25.01.2018 року звернулась із «Заявою про розслідування порушень законодавства на підприємстві» до виконувача обов'язків голови правління ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_5, в якій просила провести розслідування фактів порушень законодавства у Локомотивному депо Київ-Пасажирський Південно-західної залізниці. При цьому в заяві відповідач вказала наступне:

- «начальник локомотивного депо Київ-Пасажирський ОСОБА_7 12.06.2017,03.07.2017,24.07.2017 за наявності судових повісток не відпустив ОСОБА_3 па судові засідання, чим спровокував затягування розгляду справи. Про це ОСОБА_3 розповів у судовому засіданні»;

- «з дня відкриття виконавчого провадження боржник ОСОБА_3 рішення суду у добровільному порядку не виконав»;

- «десять місяців ОСОБА_3 не платить аліменти для своєї ж дитини..»;

- на усіх посадах ОСОБА_3 проявляв конфлікти з працівниками, тому довго на посадах не затримувався;

- після чергового конфлікту в офісі ПАТ «Укрзалізниця» по вул. Тверська,5 у м . ОСОБА_6 ОСОБА_3 все-ж таки звільнили, проте справу в правоохоронні органи не передали. Таким чином ОСОБА_3 не був притягнений до кримінальної відповідальності;

- «начальником локомотивного депо Київ-Пасажирський ... ОСОБА_7 став завдяки ОСОБА_3, коли той працював на керівних посадах»;

- «І коли ОСОБА_3 звільнили, ОСОБА_7 взяв кандидата технічних наук ОСОБА_3 на роботу ...»;

- «Виходить, що ОСОБА_3 і ОСОБА_7 познущалися над інтересами малолітньої дитини і позбавили її права одержувати аліменти» (а.с.26-32). Зазначена заява була зареєстрована в ПАТ «Укрзалізниця» 31.01.2018.

У вказаному зверненні ОСОБА_4 просила провести службове розслідування фактів порушення законодавства у локомотивному депо Київ-Пасажирський «Південно-Західної залізниці» ПАТ «Укрзалізниця».

Листом від 13 лютого 2018 року ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» повідомлено ОСОБА_4 про результати розгляду її звернення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що на спірні правовідносини не поширюється положення Закону України «Про звернення громадян», оскільки ПАТ «Укрзалізниця» не є органом державної влади є безпідставними з огляду на ступне.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

ПАТ «Укрзалізниця», є юридичною особою публічного права, а тому за змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», звернення ОСОБА_4 підпадає під правове врегулювання цього Закону.

Згідно з роз'ясненнями п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у випадку, коли особа звертається до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація права на звернення, а не поширення недостовірної інформації.

Разом з тим, суд першої інстанції задовольняючи частково позов зазначив, що по відповідач ОСОБА_4 у «Заяві про розслідування порушень законодавства на підприємстві» від 25.01.2018 року, була поширена негативна інформація про те, що:

- на усіх посадах ОСОБА_3 проявляв конфлікти з працівниками, тому довго на посадах не затримувався;

- після чергового конфлікту в офісі ПАТ «Укрзалізниця» по вул. Тверська,5 у м . ОСОБА_6 ОСОБА_3 все-ж таки звільнили, проте справу в правоохоронні органи не передали. Таким чином ОСОБА_3 не був притягнений до кримінальної відповідальності;

- виходить, що ОСОБА_3 познущався над інтересами малолітньої дитини і позбавив її права одержувати аліменти.

Такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 12 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17.

28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд з прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_4, викладена в ній інформація є лише висловлюваннями відповідача, які за своїм змістом є оціночними судженнями, що виражають суб'єктивну думку, не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами, а отже не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, які порушують особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та ділову репутацію ОСОБА_3.

ОСОБА_3 посилається на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21.08.2017 по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, яким було стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дитини та лист державної виконавчої служби від 29 листопада 2018 року №55015284/24 про відсутність заборгованості зі сплати аліментів, якими на думку позивача встановлено добросовісність виконання ним обов'язку утримання дитини та своєчасної сплати аліментів.

Проте наявність відповідного судового рішення не позбавляє особу права висловлювати свої міркування та судження, які можуть бути відмінними від оцінки, що міститься у судових рішеннях.

Вирішуючи справу «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року (заява № 9815/82) Європейський суд з прав людини зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року (заява № 5493/72) суд висловив позицію, що свобода вираження поглядів є однією з основоположних підвалин демократичного суспільства. Це стосується не тільки «інформації» та «ідей», що сприймаються доброзичливо або оцінюються як неагресивні чи нейтральні, але й тих, що ображають, шокують або викликають занепокоєння у суспільстві чи серед будь-якої частини його населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості та широти поглядів. У справах «Де Хас і Гейсельс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року (заява № 19983/92), «Праґер і Обершлік проти Австрії» від 26 квітня 1995 року (заява № 15974/90) суд вказував на значення, яке має наявність чи відсутність достатньої фактичної основи для такого судження, оскільки навіть оціночне судження без будь-якої фактичної основи може бути надмірним. Аналогічні висновки щодо різниці між фактами та оціночними судженнями, пов'язаності судження з фактичним базисом, можливості оцінки такого судження як перебільшення за відсутності для нього будь-якого фактичного підґрунтя зроблені Європейським судом у справі «Українська Прес-Група проти України» від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Вищезазначена оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки викладена у заяві з метою її перевірки відповідно до встановленого порядку.

Лист ПАТ «Укрзалізниця в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» від 13.02.2018 року №НГК-16/Т-67 «Щодо фактів порушень законодавства в локомотивному депо Київ-пасажирський» відповідає процедурі розгляду скарги (звернення громадян), а перевірка доводів цього звернення не порушує прав позивача, оскільки не тягне за собою настання юридичних наслідків. При цьому, ОСОБА_3 не довів яким чином поширена інформація вплинула на його ділову репутацію, принизила таку та в чому це полягало і яким чином умовне спростування може вплинути на відновлення такої репутації.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання неправомірно поширеною та такою, що принижує честь і гідність, порушує право на недоторканість ділової репутації інформацію, викладену у звернені ОСОБА_4 на ім'я в.о. голови правління ПАТ «Укрзалізниця», а також зобов'язання відповідача спростувати її.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то підстави для її задоволення відсутні, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог про спростування недостовірної інформації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року звільнено ОСОБА_4 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 4557,4 грн., і судом зроблено висновок про відсутність підстав для задоволення позову, тому вказані кошти слід стягнути з ОСОБА_3 на користь держави.

Крім того, згідно із квитанцією №N1BV137506 від 14 березня 2018 року ОСОБА_4 сплатила 4000 грн. за надання професійної правничої допомоги, тому дані кошти необхідно стягнути з позивача на користь ОСОБА_4.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 4757,4 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 4000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.В. Оніщук

Судді /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ В.П. Рибчинський

Згідно із оригіналом:

Головуючий В.В. Оніщук