ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/519/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Хома М. В.,

за участі секретаря -Кантицької О.І.

та сторін - представника ОСОБА_1 адвоката Чернова С.В.; представників: прокуратури Тернопільської області - Свачій М.І. Державної казначейської служби України - Клим А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/14152/18 за апеляційними скаргами прокуратури Тернопільської області та Державної казначейської служби на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 6 березня 2019 року, ухваленого суддею Іванчуком В.М., повний текст рішення виготовлений 15 березня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Тернопільської області, Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до прокуратури Тернопільської області, Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що 13 серпня 2014 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, а 28 серпня 2014 року прокурором Бучацького району обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно нього скеровано до суду.

Вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 листопада 2017 року його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1. ст. 172 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю у діянні складу злочину. У цивільному позові потерпілих про зобов`язання вчинити дії та стягнення майнової і моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 27 березня 2018 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілих залишено без задоволення, а вирок Монастириського районного суду від 17 листопада 2017 року - без змін.

ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок довготривалого та багаторазового перебування кримінального провадження стосовно нього на стадіях досудового та судового розгляду, йому завдано значної моральної шкоди, оскільки внаслідок незаконного кримінального переслідування, він поніс тяжких духовних і психічних страждань, його гідність було принижено, відбулися вимушені зміни у повсякденному житті і стосунках між родичами, друзями, знайомими, колегами, а також знизився престиж та ділова репутація.

Важливим доказом приниження його гідності та репутації є те, що практично понад чотири роки всі односельчани, знаючи, що він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, ставились до нього як до особи, яка перебуває «під судом», а потерпілі постійно поширювали про нього неправдиву інформацію.

Також за час розгляду справи у нього погіршився стан здоров`я, а 29 травня 2015 року у газеті редакції «Нової доби» випуску №22 (8644) було опубліковано статтю, яка включає звернення до народного депутата, у якому вказано, що ОСОБА_1 шляхом обману не працевлаштував двох осіб з метою несплати нарахування в фіскальні органи та страхових внесків в Пенсійний фонд. Крім того, зазначалося невиконання ним обов`язку сплати заробітної плати в повному обсязі відповідно до тогочасного мінімального розміру.

Зазначене опублікування щодо притягнення до відповідальності в газеті спричинило йому моральну шкоду та призвело до тяжких вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, а саме призвело до моральних страждань, до погіршення стану здоров`я, взаємин з родичами та односельчанами. Дану газету було випущено великим тиражем на всій території Бучацького району, що принизило позивача в очах людей, які її прочитали.

Кім того, моральні страждання також полягають у необхідності виділення часу та зусиль для відновлення попереднього стану, що суттєво порушило його життєві ритми та зв`язки, ділову репутацію, призвело до звернення за послугами до професійних адвокатів та численних судових засідань, що також призвело до морально-психологічних перевантажень.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 6 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до прокуратури Тернопільської області, Головного управління державної казначейської служби України в Тернопільській області та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України, ідентифікаційний код юридичної особи 37567646 (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 350000 (триста п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі прокуратура Тернопільської області просить скасувати рішення Монастириського районного суду від 6 березня 2019 року по справі № 607/14152/18 та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги прокуратура Тернопільської області зазначила, що вони не погоджуються із висновком суду першої інстанції про наявність самої моральної шкоди, періодом, за який компенсується моральна шкода та сумою відшкодування, яка є значно більшою від розміру моральної шкоди, розрахованої відповідно до вимог закону.

Право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Разом з тим, обставини, якими позивач обґрунтував факт заподіяння йому моральних страждань, не підтвердженні належними й допустимими доказами, на що судом першої інстанції не звернуто увагу й не надано належної правової оцінки. Пояснень самого позивача, на підтвердження перенесених ним розчарувань, душевних страждань, не підтверджують в чому полягають зміни звичного способу життя, необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків та стосунків з соціальним оточенням. Долучені до заяви документи про лікування позивача жодним чином не встановлюють причинного зв`язку між станом його здоров`я та заподіянням йому моральної шкоди у розумінні поняття, передбаченого ст. 23 ЦК України та не підтверджують факт погіршення його стану здоров`я внаслідок перебування під слідством та судом, публікацій в засобах масової інформації, тощо.

Не маючи жодних доказів, суд безпідставно прийшов до висновку, що у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи та публікаціями в газеті знизився престиж, рівень ділової репутації позивача, погіршилися його відносини з сусідами, односельчанами, близькими та родичами. При цьому, суд не звернув увагу на положення статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду», згідно з якою у разі постановлення виправдувального вироку особа має право вимагати від прокурора або суду у місячний строк повідомити про відповідне рішення за місцем її роботи та проживання. Якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності, застосування до нього як запобіжного заходу взяття під варту були поширені в засобах масової інформації - на вимогу цієї особи засоби масової інформації протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України.

Водночас суд не надав належну оцінку факту, що редакцією газети «Нова доба» 12 червня 2015 року у випуску № 24 (8646) було опубліковано фрагмент витягу з ухвали Апеляційного суду Тернопільської області, що за твердженнями самого позивача неправдиву інформацію щодо нього розповсюджують потерпілі у кримінальному провадженні і саме вони повинні нести за це відповідальність, а не держава.

Крім того, судом визначено період, за який підлягає стягненню моральна шкода в користь позивача, починаючи з 28.02.2014 (дати внесення відносно позивача відомостей до ЄРДР).

При цьому, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги положення Кримінального процесуального кодексу України, а також Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 № 9-рп/99 у справі № 1 -15/99 (далі - Рішення), якими визначається, коли особа вважається притягнутою до кримінальної відповідальності та коли закінчується її кримінальне переслідування.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, 13.08.2014.

У постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 493/38/17, від 11.07.2018 р. у справі № 496/851/15-ц викладена аналогічна позиція, відповідно до якої періодом, за який необхідно проводити особі відшкодування моральної шкоди, є період з дати оголошення особі про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Таким чином, початком періоду, з якого ОСОБА_1 слід обчислювати нарахування моральної шкоди, у разі її доведеності, буде 13.08.2014 - дата оголошення йому про підозру у вчиненні злочину, а не 28.02.2014 - дата внесення відносно нього відомостей до ЄРДР. Час його перебування під слідством і судом становить 43 місяці 14 календарних дні. З огляду на це, мінімальний розмір відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди, обрахований відповідно до ст. 13 Закону та складатиме 179444, 93 грн.

З урахуванням наданих позивачем доказів відшкодування моральної шкоди в сумі 350 тис. грн. не відповідає вимогам розумності та справедливості, завдає необґрунтованих збитків державі.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення Монастириського районного суду від 6 березня 2019 року по справі №607/14152/18 та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги Державна казначейська служба України зазначила, що не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Частиною 1 статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Зазначаємо, що Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 жовтня 2001 рос» № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке: "В Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 Конституції України та інші). Водночас, державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна (аналогічні положення містяться у Цивільному кодексі України)."

Оскільки Казначейство жодної шкоди позивачам не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, тому у даному випадку оскаржуване рішення в частині стягнення коштів безпосередньо з Казначейства є незаконними та підлягають скасуванню.

Також, Казначейство вважає, що судом не враховано норми Закону про порядок відшкодування, внаслідок чого розмір морального відшкодування позивачеві безпідставно завищено.

Суд визначив розмір до відшкодування із розрахунку 1 мінімальна заробітна плата на місяць, у сумі 4 173,00 гривень.

Відповідно, до пункту 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду», провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Так, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу прокуратури Тернопільської області у якому зазначив, що безпідставним є доводи прокуратури про те, що позивач не надав доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, оскільки вважає, що така шкода є очевидною. Він протягом майже 5 років перебував під слідством і судом, що призвело до руйнації певних життєвих планів та соціальних зв`язків, приниження його честі, гідності та ділової репутації. Причиною всіх цих наслідків є незаконність дій органів досудового розслідування та прокуратури, а саме тривалі безпідставні звинувачення, які не знайшли свого підтвердження, що встановлено виправдувальним вироком, який пройшов усі судові інстанції та був залишений у силі.

Також твердження відповідача, що неправдиву інформації про позивача поширювали потерпілі у кримінальному провадженні і саме вони повинні нести за це відповідальність, а не держава є необґрунтованим, оскільки перебування позивача під слідством стало завдяки некомпетентності самих правоохоронних органів, які внаслідок незаконності дій і призвели до таких дій потерпілих, а саме можливості образливої публікації у газеті "Нова доба" випуску № 22.

Помилковим є твердження прокурора про неправильно визначений період за який компенсується моральна шкода. Відповідно до норм законодавства, днем з якого особа перебуває під слідством є день внесення відомостей до ЄРДР стосовно особи, а не день повідомлення особі про підозру. Адже до моменту вручення особі повідомлення про підозру уже здійснюється ряд слідчих дій спрямованих на збирання доказової бази. Тому, судом правильно визначено період за який підлягає стягненню моральна шкода, починаючи з 28.02.2014 року.

Твердження прокурора про те, що відшкодування моральної шкоди в сумі 350 тис. грн. не відповідає вимогам розумності та справедливості, завдає необґрунтованих збитків державі є не доцільними.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV (Станков) v. BULGARIA (Болгарії) § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Відповідно до ч.2 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При цьому, суд враховує, що визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Судом вірно враховано позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, згідно якої визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тому твердження прокурора, що сума відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості, побудоване на запереченні ним доведеності такої шкоди перед судом, є суб`єктивним і нічим не підтвердженим.

У судовому засіданні представник Прокуратури Тернопільської області - Свачій М.І. та представник Державної казначейської служби України - Клим А.А. свої апеляційні скарги підтримали з мотивів, викладених в них.

Представник ОСОБА_1 адвокат Чернов С.В. апеляційних скарг не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 13 серпня 2014 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, та 28 серпня 2014 року прокурором Бучацького району обвинувальний акт у кримінальному провадженні скеровано до суду.

Вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 08 квітня 2015 року вирок Бучацького районного суду від 25 листопада 2014 року скасовано та справу передано на новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суддів.

За результатами нового судового розгляду, вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 січня 2016 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 172 КК України та виправдано за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення. У цивільному позові потерпілих до обвинуваченого ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії та стягнення майнової і моральної шкоди відмовлено повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу прокурора задоволено та вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 січня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд даного кримінального провадження в іншому складі суду.

Новий розгляд справи відбувся у Монастириському районному суді Тернопільської області та вироком Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 листопада 2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1. ст. 172 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю у діянні складу злочину. У цивільному позові потерпілих про зобов`язання вчинити дії та стягнення майнової і моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 27 березня 2018 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілих залишено без задоволення, а вирок Монастириського районного суду від 17 листопада 2017 року - без змін.

Відповідно до постанови Касаційного кримінального суду Верховного суду від 30.01.2019 року, вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 27 березня 2018 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Таким чином, вирок Монастириського районного суду Тернопільської області від 17 листопада 2017 року набрав законної сили 27 березня 2018 року.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України.

Згідно частин першої, другої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян .

У випадках, зазначених у частині першій вищевказаної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові, відшкодовуються (повертаються), зокрема: 5) моральна шкода.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі за №280/1107/16-ц, від 17.04.2019 р у справі за № 607/14606/17.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування в особі прокуратури Тернопільської області, позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, переживаннях та порушенні звичного способу життя та підлягає стягненню з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд погодився з доводами позивача частково щодо визначення розміру моральної шкоди у сумі 350 000 грн. (4173 грн * 48 міс 27 днів).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення в користь позивача моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок перебування під слідством та судом, однак, вважає, що рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди підлягає зміні.

Відповідно до норм законодавства моральна шкода, завдано незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури або суду, визначається за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент ухвалення судового рішення, що у даному випадку становить 4 173 грн х 48 місяців + (4173/30х27 днів) = 204 059,70 грн., тобто за період з моменту внесення відомостей до ЄРДР (28.02.2014 р.) до набрання вироком законної сили - 27.03.2018 року.

Отже, враховуючи перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 28.02.2014 року по 27.03.2018 року розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 204 059,70 грн.

Суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди у 350 000 грн., однак колегія суддів вважає, що ця сума завищена.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач тривалий час перебував під слідством та судом на протязі 48 місяців 27 днів, був змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, внаслідок незаконного кримінального переслідування, поніс тяжких духовних і психічних страждань, його гідність було принижено, відбулися вимушені зміни у повсякденному житті і стосунках між родичами, друзями, знайомими, колегами, а також знизився престиж та ділова репутація, постійно змушений був виправдовуватись перед рідними, друзями, колегами щодо невинуватості.

Враховуючи вище наведені обставини та перебування позивача на лікуванні у вказаний період - з 15 червня 2016 року, перебування на «Д» обліку з діагнозом «Ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз», а також те, що йому було встановлено другу групу інвалідності, перенесеними стресами, публікаціями в газеті, характер та обсяг страждань, вимоги розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи, тяжкості страждань розмір завданої моральної шкоди необхідно визначити у розмірі 250 000 грн як такий, що відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та духовних страждань позивача.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, Державна казначейська служба України вказує на те, що вона не несе відповідальність за дії органів державної влади. Казначейство жодним чином не порушувало прав та інтересів позивача, не вступало з ним у правовідносини та жодної шкоди позивачеві не завдавало. Стягнення матеріальної та моральної шкоди з Казначейства не допускається, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Здійснення безпосереднього списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників".

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Отже, цими доводами спростовуються твердження апеляційної скарги.

Не заслуговують на увагу посилання Державної казначейської служби України на те, що суд першої інстанції не врахував та порушив норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 року, та відповідно до якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а також те, що суд не визначає виплату, а визначає розмір компенсації позивачу за заподіяння йому шкоди з урахуванням мінімальної заробітної плати, так як це передбачено самою статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

У законі № 1774 відсутнє посилання про застосування розрахункової величини як прожитковий мінімум для вирахування розміру відшкодування шкоди, яка причинена незаконними діями досудових органів. Згідно до п.3 Рішення конституційного суду України від 03 жовтня 1997 року № 18/183-97 конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, а не з розрахунку мінімального прожиткового мінімуму.

Не заслуговують на увагу посилання прокуратури Тернопільської області про те, що позивачем не доведено наявності самої моральної шкоди та причинного зв`язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, оскільки відповідно до положень статті 1176 ЦК України завдана такими діями шкода відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових чи службових осіб органу, який здійснює досудове розслідування.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що внаслідок перебування позивача під слідством та судом 48 місяців 27 днів був порушений його життєвий ритм, нормальні зв`язки, його почали уникати знайомі та колишні колеги, через що він втратив звичайний нормальний настрій, здоровий сон, став відчувати постійну пригніченість, знервованість та напруженість, перебував у стані постійного стресу, тобто був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя. Також значно погіршився стан його здоров`я.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що перебування позивача під слідством та судом, мали негативні наслідки і пов`язані з цим душевні та моральні страждання.

Також надуманими є твердження Прокуратури Тернопільської області про те, що судом першої інстанції невірно обчислено період - 48 міс 27 днів, а не 43 місяці, за який підлягає стягненню моральна шкода, оскільки строк повинен бути відрахований з моменту внесення відомостей до ЄРДР (28.02.2014 р), а не з дати оголошення підозри - 13.08.2014 року.

Що ж стосується посилання Прокуратури Тернопільської області щодо невірного здійснення розрахунку нарахування моральної шкоди, то колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги у цій частині з підстав вище наведених.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів досудового слідства відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі "Проніна проти України").

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 6 березня 2019 року змінити, зменшивши суму стягнення із 350 000 грн. до 250 000 грн.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В решті рішення Монастириського районного суду залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

М.В. Хома