ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/1741/18

Головуючий у першій інстанції - Іващенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/617/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2019 року (ухвалене о 09:08, повний текст рішення складено 06 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» про зміну дати та формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги, -

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів», в якому просив:

- визнати наказ № 100-К від 17.08.2018 про звільнення його з посади слюсаря ремонтника ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» дільниця « Красна гірка» згідно ст. 38 КЗпП України з 31.09.2018 незаконним;

- змінити формулювання підстав та дати звільнення, вважати його таким, що звільнений з посади слюсаря ремонтника ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» дільниця «Красна гірка» згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України - у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, з 17.08.2018;

- зобов`язати ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» внести в його трудову книжку відповідні зміни;

- стягнути з ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» на його користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного заробітку - 18 443,77 грн;

- стягнути з ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.08.2017 по день ухвалення судом рішення.

Позов обґрунтовував тим, що з 28.05.2017 працював у ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» на посаді слюсаря ремонтника дільниці «Красна гірка». 17.08.2018 ним була подана заява про звільнення за власним бажанням. Отримавши роз`яснення працівника відділу кадрів про те, що трудове законодавство у разі звільнення за ініціативою працівника передбачає відпрацювання потягом 2 тижнів, того ж дня позивачем була подана наступна заява про звільнення його з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України - внаслідок невиконання відповідачем законодавства про працю, несвоєчасної виплати заробітної плати, та з вимогою про проведення повного розрахунку. Наступного дня позивач не вийшов на роботу та через декілька днів працевлаштувався в іншу організацію. У кінці серпня 2018 року на його адресу надійшов лист відповідача, де останній повідомив, що його заява від 17.08.2018 про звільнення з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України не розглянута та додано оскаржуваний наказ, згідно якого його звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України з 31.09.2018. З датою та формулюванням підстави звільнення позивач не погоджується, вважає, що відповідач мав розглянути його наступну заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, на підставі якої і звільнити з вказаної їм дати - 17.08.2018. Таким чином, при звільненні відповідно до ст. 44 КЗпП України йому належала до виплати вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки відповідач не виплатив позивачеві при звільненні вихідну допомогу, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» змінити дату звільнення ОСОБА_1 у наказі № 100-к від 17.08.2018 з 31.09.2018 на 31.08.2018, вказавши формулювання звільнення «за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України» та зробити відповідні виправлення у трудовій книжці позивача. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на його необґрунтованість та незаконність через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що з огляду на законодавчо закріплене право працівника розірвати трудовий договір у визначений ним самим строк у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, є безпідставним висновок суду про зловживанням правом з боку позивача щодо подання заяви про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України без відзиву раніше поданої заяви про звільнення за ст. 38 КЗпП України. Сама ідея з приводу того, що розірвання трудового договору працівником можливо лише після відкликання попередньої заяви про звільнення - суперечить законодавству про працю.

Наголошує, що суд дійшов помилкового висновку про порушення строку позовної давності за вимогою про зміну формулювання підстави звільнення, при цьому цілком правильно не застосував цей строк за вимогою про зміну дати звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як обґрунтоване та ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, за повного та всебічного з`ясування обставин справи. Зазначає, що всупереч трудовому законодавству позивач не подав заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення за власним бажанням згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що ОСОБА_1 порушено встановлений ст. 233 КЗпП України місячний термін для звернення до суду, і ці строки позивачем порушені без поважних причин.

На думку відповідача, районним судом було правильно встановлено, що при звільненні позивача відповідачем помилково зазначена дата звільнення та не зазначена частина статті, у зв`язку з чим суд правильно змінив дату звільнення ОСОБА_1 і, зобов`язав відповідача внести відповідні зміни до наказу про звільнення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його адвоката Костюченка В.К., які просили задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, а тому зобов`язав відповідача внести зміни в дату звільнення позивача та внести доповнення до формулювання причини звільнення.

Відмову у задоволені позовних вимог в частині визнання наказу про звільнення за №100-к від 17.08.2018 незаконним, зміни формулювання підстав звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України та дати з 31.08.2018 на 17.08.2018, районний суд мотивував пропуском позивачем місячного строку звернення до суду.

Зважаючи на похідний характер позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні.

Однак погодитись з такими висновками районного суду апеляційний суд не може, через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом у справі встановлено, що 28.03.2017 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» на посаду слюсаря ремонтника на дільницю «Красна гірка» (а.с. 32, 33).

17.08.2018 ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його із займаної посади (слюсар) за власним бажанням. Заява була зареєстрована за № 121 від 17.08.2018 та містить резолюцію генерального директора ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» «в наказ 17.08.2018» (а.с. 26).

В той же день, 17.08.2018, пізніше, ОСОБА_1 подав другу заяву про звільнення його із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (несвоєчасна виплата зарплати), проведення з ним остаточного розрахунку на день звільнення та звільнення його з дати подання заяви (17.08.2018). Заява зареєстрована за № 122 від 17.08.2018 (а.с. 27, 28).

Наказом генерального директора ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» № 100-к від 17.08.2018 ОСОБА_1 звільнено з посади слюсаря ремонтника ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» дільниця « Красна гірка» згідно ст. 38 КЗпП України 31.09.2018, на підставі його заяви від 17.08.2018 зареєстрованої за № 121 (а.с. 8, 29).

ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку згідно його особистих підписів у наказі та книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них (а.с. 29, 54).

З табелю обліку використання робочого часу за серпень 2018 року вбачається, що з 17.08.2018 ОСОБА_1 на роботу не виходив (а.с. 50).

21.08.2018 з позивачем проведено розрахунок - нараховано та виплачено заробітну плату за серпень 2018 року та компенсацію за невикористану відпустку (а.с. 10, 36, 46-49).

Наказом директора Новгород-Сіверського навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітній навчальний заклад» І ступеня «Дзвіночок» від 20.08.2018 № 67-К ОСОБА_1 прийнято на роботу робітником з комплексного обслуговування й ремонту будівель з 21.08.2018 на підставі його заяви від 17.08.2018 (а.с. 6).

Листом від 21.08.2018 № 126 ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» повідомив ОСОБА_1 , що згідно його заяви про звільнення за власним бажанням від 17.08.2018, зареєстрованої за № 121, видано наказ № 100-к від 17.08.2018 про звільнення по ст. 38 КЗпП України 31.08.2018 та згідно діючого законодавства він має відпрацювати два тижні, а у разі відмови ці дні будуть вважатися прогулом. Заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зареєстровано за № 122 17.08.2018, залишено без розгляду у зв`язку з відсутністю відзиву першої заяви. Зазначено, що 20.08.2018 з позивачем проведено остаточний розрахунок (а.с. 5, 30).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Звертаючись до суду із позовом про зміну формулювання підстав та дати звільнення, позивач просив вважати його таким, що звільнений з посади слюсаря ремонтника ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» дільниця «Красна гірка» згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України - у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, з 17.08.2018.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зобов`язав відповідача змінити дату звільнення ОСОБА_1 у наказі № 100-к від 17.08.2018 з 31.09.2018 на 31.08.2018, вказавши формулювання звільнення «за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України» та зробити відповідні виправлення у трудовій книжці позивача.

Таким чином, суд першої інстанції частково задовольнивши вимоги шляхом виправлення дати звільнення позивача з 31.09.2018 на 31.08.2018 та формулювання звільнення «за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України» вийшов за межі заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим рішення суду у зазначеній частині підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячних строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Висновок районного суду про застосування до спірних правовідносин місячного строку звернення до суду є помилковим, оскільки встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячний строк стосується незаконності звільнення як такого з подальшим вирішенням питання про поновлення на роботі. У даному випадку саме звільнення позивач не оспорює, а порушує вимоги про зміну формулювання підстави та дати звільнення, до яких вказаною статтею КЗпП України встановлено тримісячний строк звернення до суду.

Вірозуб С.І. звернувся до суду 5 жовтня 2018 року, оскаржуваний наказ видано відповідачем 17 серпня 2018 року, який надіслано на адресу позивача в кінці серпня 2018 року. Таким чином, позивач звернувся до суду в межах встановленого законом тримісячного строку.

Статтею 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45) (пункт 4 статті 36).

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина 2 статі 38).

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

Строк попередження про звільнення з роботи має певне юридичне значення як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівника.

Він установлений законом для того, щоб власник або уповноважений ним орган мали певний час для підшукування належної заміни працівникові, що звільняється. А також самому працівникові до закінчення цього строку надається можливість остаточно перевірити своє бажання звільнитися з роботи і в разі його зміни взяти назад подану раніше заяву.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що у первісно поданій позивачем 17.08.2018 заяві про звільнення його за власним бажанням не зазначено дня, з якого він просить його звільнити, не міститься посилання на те, що його звільнення обумовлено невиконанням відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

При цьому, апеляційний суд враховує, що звільнення за ч. 1 ст. 38 та ч. 3 ст. 38 КЗпП України є різними підставами для звільнення, ОСОБА_1 подавши первісну заяву в подальшому її не відкликав, а роботодавець не вправі сам змінювати підставу звільнення.

Таким чином, ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» правомірно розглянув першу заяву позивача від 17.08.2018 про його звільнення за власним бажанням, на підставі якої видав відповідний наказ та провів розрахунок у зв`язку зі звільнення працівника.

За викладених обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання наказу про звільнення за №100-к від 17.08.2018 незаконним, зміни формулювання підстав звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України та дати з 31.08.2018 на 17.08.2018 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині зобов`язання ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» внести в його трудову книжку відповідні зміни; стягнення з ПрАТ «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» на його користь вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки зазначені вимоги є похідними від основних вимог щодо визнання наказу про звільнення незаконним.

Апеляційна скарга не містить підстав та переконливих доводів для задоволення позову ОСОБА_1

Отже рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2019 року відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Новгород-Сіверський завод будівельних матеріалів» про зміну дати та формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 травня 2019 року.

Головуючий Судді: