ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3401/19 Справа № 201/2166/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння.

В обгрунування своїх вимог посилається на те, що у 2011 році вона переоформила на свою доньку ОСОБА_2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування та вважала його договором довічного утримання оскільки між ними була домовленість про те, що донька буде її доглядати, надавати допомогу у придбанні ліків, харчування, сплачувати комунальні платежі за спірне домоволодіння. Позивач хоч і переоформила частину домоволодіння, але фактично його не передала, оскільки це є її єдиним місцем проживанням. Помилка вплинула на її волевиявлення бо вона не знала про те що можна було укласти договір довічного утримання.

Відповідач перестала надавати матеріальну допомогу, а тому за її позовом 15 січня 2018 року було постановлено рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь матері аліменти.

З цього часу відповідачка припинила з нею стосунки, перестала виконувати умови, що були підставою для укладення договору дарування, позивачка довідалася про порушення свого права та посилаючись на ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України просила суд визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння від 15.07.2011 року без застосування наслідків недійсності правочину /а.с. 3-5/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування 17/36 частини домоволодіння АДРЕСА_1 від 15.07.2011 року було відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат /а.с. 142-145/.

Рішення суду обгрунтовано відсутністю правової підстави для визнання договору дарування недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі /а.с. 153-156/.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 липня 2011 року ОСОБА_1 подарувала своїй доньці ОСОБА_2 належні їй на праві власності 17/36 частини домоволодіння АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О.А., реєстровий № 3115 /а.с. 9/.

До липня 2017 року донька допомагала матері матеріально, давала кошти на сплату комунальних платежів. Але коли позивачці знадобилася коштовна операція, яку донька не змогла проплатити та звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатну матір посилаючись на те, що вона подарувала доньці домоволодіння, а та відмовляється надавати їй допомогу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року позовні вимоги були часткова задоволені /а.с. 10-11/.

Звертаючись до суду в лютому 2018 року з позовом про визнання цього договору дарування недійсним ОСОБА_1 посилається на те, що укладаючи договір, вона вважала його не договором дарування, а договором довічного утримання, та мала намір переоформити частину будинку на доньку за умови, що остання буде її доглядати, надавати допомогу у купівлі ліків, харчування, сплачувати комунальні платежі, таким чином вона помилилася у природі договору.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, та посилається на те, що дійсно мати у 2011 році подарувала їй частину домоволодіння, після чого мати передала їй технічний паспорт на будинок та ключі від будинку. Вона довгий час разом з чоловіком користувалася цим будинком, там знаходяться багато її речей. При укладанні договору нотаріусом позивачу було роз'яснено всі нюанси договору дарування, що позивач підтвердила своїм підписом.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які містять істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була була і має істотне значення. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом вищевказаних статей договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Таким чином, особа, на підтвердження своїх вимог про визначення правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Судом встановлено, що претензії позивачки стосуються не спірного будинку, а матеріального утримання через непрацездатність, стан здоров'я, похилий вік і невелику пенсію. Спір про аліменти, що виник між сторонами, є сімейно-правовим, оскільки регулюється нормами сімейного права.

Також матеріалами справи підтверджується те, що позивачка є інвалідом ІІ групи з 2001 року, тобто інвалідність вона отримала за 10 років до укладання договору. Позивачка не посилається на те, що на момент укладення договору у 2011 році потребувала постійного стороннього догляду, внаслідок чого уклала договір дарування. В судовому засіданні вона пояснила, що дійсно уклала договір дарування, а після того, як дізналася про те, що могла укласти договір довічного утримання вирішила, що її права порушені та звернулася до суду.

Відповідно до роз'яснень п. 19 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров