Справа № 149/2848/18
Провадження № 22-ц/801/1029/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 рокуСправа № 149/2848/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя - доповідач),

суддів: Ковальчука О. В., Панасюка О. С.

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій Поділля»,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 березня 2019 року у складі судді Войнаревича М. Г., постановлене в м. Хмільник, дата складення повного судового рішення відповідає даті його постановлення,-

в с т а н о в и в :

29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Санаторій Поділля» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 липня 2015 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 140 300 гривень.

Позов мотивовано тим, що з 1992 року він працював в ТОВ «Санаторій Поділля» на посаді машиніста котельні, 13 липня 2015 року був звільнений з займаної посади за прогул без поважних причин. ТОВ "Санаторій "Поділля" не розрахувалось з позивачем у день звільнення в повному обсязі як того вимагає ч. 1 ст. 116 КЗпП, тому він змушений звернутись до суду.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 березня 2019 року позов задоволено частково та постановлено: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій «Поділля" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 липня 2015 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 2 501, 53 грн, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору. Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 травня 2019 року (а.с. 99) в рішення внесено виправлення: в резолютивній частині замість невірного «стягнути з ТОВ «Санаторій Поділля» на користь ОСОБА_1 індексацію середню заробітну плату за період з 13 липня 2015 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 2 501, 53 грн» зазначено вірне: «стягнути з ТОВ «Санаторій Поділля» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за період з 13 липня 2015 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 2 501, 53 грн».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів направлення ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Санаторій Поділля» вимоги про розрахунок. При вирішенні справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Санаторій «Поділля» про стягнення недоплаченої заробітної плати Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року було встановлено, що розмір заробітної плати за червень 2015 року становив 154, 95 грн, а за липень 2015 року - 360, 871 грн., кількість відпрацьованих днів становить 28. Тому суд першої інстанції визначив середньоденний заробіток в розмірі 18, 42 грн. в день, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 785 днів, а тому суд, з урахуванням Постанови апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року стягнув пропорційно сумі щодо якої був спір 2 501 грн, 53 к. середнього заробітку на користь позивача..

11 квітня 2019 року на таке рішення суду позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просять оскаржуване рішення скасувати, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції задовольнив вимоги, які не висувались позивачем, стягнувши на користь ОСОБА_1 індексацію середню заробітну плату за період з 13 липня 2015 року по 31 серпня 2018 року в розмірі 2 501, 53 грн. Вважає, що позивачу не було надано можливість надати докази та відповідь на відзив про наявність спору щодо належних позивачу коштів у розмірі 30 141 грн 39 коп. (у цивільній справі 149/2444/17 зо позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Санаторій Поділля» про стягнення заробітної плати»), тобто є оспорювана сума, по якій тривають судові процеси і неоспорювана сума у розмірі 5 097 грн 87 коп., виплачена роботодавцем працівникові через 36 місяців і 35 робочих днів після звільнення.

03 травня 2019 року представник ТОВ «Санаторій Поділля» адвокат Мишковська Т. М. подала відзив на апеляційну скаргу. Проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Спростовуючи доводи апеляційної скарги зазначає що у судовому рішенні допущено формальну описку замість «стягнути з ТОВ «Санаторій Поділля» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні», суд помилково зазначив «стягнути індексацію середню заробітну плату», однак це не може бути підставою для скасування правомірного рішення. Стверджує, що позивачем не було надано до суду першої інстанції доказів направлення вимоги про розрахунок на адресу відповідача. Вказує, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд першої інстанції правомірно застосував формулу за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Спір між позивачем та відповідачем виник з приводу стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 липня 2015 року по 31 серпня 2018 року.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

З 18 червня 1992 року по 13 липня 2015 року ОСОБА_1 працював в ТОВ "Санаторій "Поділля" на посаді машиніста котельні, про що свідчить запис у трудовій книжці від 24.03.1989 року (а.с. 5).

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року (справа № 149/1100/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Санаторій "Поділля" про стягнення заробітної плати) рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04.12.2017 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення премії та в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено нове:

Позовні вимоги в цій частині задоволено частково:

- Стягнуто з ТОВ "Санаторій "Поділля" на користь ОСОБА_1 невиплачену премію за період з 2014 року по червень 2015 року включно в розмірі 3 969, 00 гривень.

- Стягнуто з ТОВ "Санаторій "Поділля" на користь держави 232, 24 грн. судового збору.

- Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 04.12.2017 року в частині стягнення індексації заробітної плати за період з 01 січня 2010 року по 13 липня 2015 року в розмірі 1 197, 87 грн, залишено без змін.

На виконання судових рішень по справі № 149/1100/17, кошти у розмірі 5 166, 87 грн було перераховано на рахунок Державної виконавчої служби 23 серпня 2018 року, та отримано ОСОБА_1 31 серпня 2018 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 7).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок)..

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року та в ряді інших постанов.

У справі, яка є предметом перегляду, суд першої інстанції, всупереч пункту 8 Положення, вирахував середньоденний заробіток, взявши за основу заробіток не останні два місяці що передують події, тобто за травень та червень 2015 року, а за червень та липень 2015 року, при цьому в суду не було інформації про кількість відпрацьованих ОСОБА_1 днів за два останні місяці, відтак зроблений судом розрахунок є невірним і апеляційний суд наводить власний розрахунок.

Отже, ОСОБА_1 був звільнений 13 липня 2015 року та з ним було проведено розрахунок при звільненні в частині неоспорюваних сум.

В справі № 149/1100/17 Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року з ТОВ "Санаторій "Поділля" на користь ОСОБА_1 стягнуто невиплачену премію за період з 2014 року по червень 2015 року включно в розмірі 3 969, 00 гривень (копія на а.с. 50-60), в зазначеній постанові встановлено, що премія повинна була виплачуватися щоквартально в розмірі 661 грн. 50 к. в квартал.

У відповідності до пункту 3 Порядку премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Враховуючи те, що у другому кварталі 2015 року ( квітень - червень) було 59 робочих дні, квартальна премія становила 661, 50 грн, відтак розмір премії за один день становив 11, 21 грн. ( 661.5 / 59).

З витребуваної апеляційним судом в порядку підготовки справи до розгляду інформації від ТОВ «Санаторій « Поділля » ( а.с. 108-112) встановлено, що ОСОБА_1 в травні 2015 року працював 5 днів (а.с. 110) та йому було нараховано 319,74 грн заробітної плати, в червні 2015 року він працював 3 дні та йому було нараховано 154,95 грн. заробітної плати.

Відтак, виходячи з положень пунктів 3, 8 Порядку, середньоденний заробіток ОСОБА_1 перед звільненням 13 липня 2015 року становив 59, 34 грн ( (319,74 + 154,95) / 8), а з урахуванням неправомірно ненарахованої та невиплаченої премії мав би становити 70,55 грн. (59, 34 + 11,21), тобто недоплата заробітної плати, стосовно якої вирішувався спір в справі № 149/1100/17 за один день склала 15,89 % від суми, яка б мала бути нарахована та виплачена.

ОСОБА_1 був звільнений 13 липня 2015 року, оспорювана сума заробітку була отримана ним 31 серпня 2018 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 7). Відтак час затримки виплати оспорюваної суми заробітної плати становить з 14 липня 2015 року (починаючи з наступного дня після звільнення) по 30 серпня 2018 року (включно по день, що передує виплаті) та складає 785 робочих днів, а не з 13 липня 2015 року по 31 серпня 2018 року як про те зазначив суд першої інстанції.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 55 381, 75грн ( 785 днів помножити на середньоденний заробіток 70,55 гривень).

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Право суду зменшити розмір відшкодування, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, оскільки в день звільнення 13 липня 2015року з ОСОБА_1 було проведено розрахунок за виключенням суми премії, стосовно якої спір вирішувався в судовому порядку, розмір премії по відношенню до середньоденного заробітку, як уже зазначено вище, становить 15, 89 % від заробітку, що належав до виплати, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 15, 89 % (пропорційно до задоволених вимог) від середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 8 800, 16 грн ( 55 381,75 х 15,89%).

Відтак, основні доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, тому постановлене по справі Хмільницьким міськрайонним судом рішення підлягає скасуванню як таке, що постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невірним застосуванням норм матеріального права стосовно порядку розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відтак, апеляційний суд не дає оцінку іншим доводам апеляційної скарги, які не стосуються суті позовних вимог, їх меж та підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини другої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років в розрахунку на місяць з 1 січня 2019 року встановлений у розмірі 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів) становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат ( ст. 382 ЦПК України), виходячи з положень статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, а позов підлягає до часткового задоволення, з відповідача слід стягнути на користь держави 1 921 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 березня 2019 року скасувати та постановити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Поділля" () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 8 800 , 16 ( вісім тисяч вісімсот гривень 18 коп.) гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 липня 2015 року по 30 серпня 2018 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Санаторій "Поділля" () на користь держави 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) гривню судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис О. В. Ковальчук

підпис О. С. Панасюк

Згідно з оригіналом

головуюча суддя Т. М. Шемета