ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6434/18 Номер провадження 22-ц/814/513/19Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Київського районного відділу у м.Полтаві Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2018 року, постановлене суддею Турченко Т.В. (повний текст складено 05 грудня 2018 року),

у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Київський районний відділ у м.Полтаві Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

13.11.2018 ОСОБА_2 звернулась в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що вона, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, постійно проживала на території України до 24 серпня 1991 року. Встановлення даного факту необхідно для підтвердження її належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 30.11.2018 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, постійно проживала на території України до 24 серпня 1991 року.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 постійно проживала на території України до 24 серпня 1991 року, не маючи паспорту громадянина Україниі відповідно до вимог п.44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, її право на набуття громадянства України підлягає реалізації в судовому порядку.

Із рішенням районного суду не погодилася заінтересована особа - Київський районний відділ у м.Полтаві Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, подавши апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви.

Вважає, що районним судом не дотримано вимоги Закону України «Про громадянство України» та інших нормативно-правових актів, які регулюють питання громадянства стосовно позасудового порядку вирішення набуття чи прийняття до громадянства України.

Зазначає, що заявником не надано докази на підтвердження її постійного проживання на території України до 24.08.1991 р., тоді як копія домової книги для прописки громадян, які проживають в будинку №3 по вул.Богуна в м.Полтаві не містить інформації про реєстрацію місця проживання (прописку) заявниці до 21.04.1993 р., а довідка КП «Житлово-експлуатаційної організації №2» від 03.05.2017 №937/02 не містить дати виділення їй для проживання квартири №26 по вул.Монастирській,13 в м.Полтаві.

Звертає увагу, що матеріалами справи та протоколом судового засідання належним чином не підтверджуються дії районного суду щодо встановлення особи свідків, а оскаржуване рішення прийняте за відсутності представника заінтересованої особи, який не був належним чином повідомлений про день розгляду справи та внаслідок цього був позбавлений права надати заперечення стосовно заяви.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України).

За правилом ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку прозадоволення апеляційної скарги. При цьому враховує наступне.

Судом установлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Берлін, Німецька Демократична Республіка. Батьками зазначено: батько - ОСОБА_5 (національність - росіянин), мати ОСОБА_6 (національність - українка), що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданого 08.02.1962 р.за місцем реєстрації у Посольстві СРСР у Німецькій Демократичній Республіці./а.с.4/

19.05.1984 ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7, змінивши прізвище на «ОСОБА_2», що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2, виданим Корсаковським міським РАЦС Сахалінської області 19.05.1984 р./а.с.4/

Згідно відомостей домової книги громадян, які проживають у будинку АДРЕСА_1, домоуправління 2 відділу міліції, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженка м.Берлін, була прописана за вказаною адресою./а.с.5-7/

Задовольняючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України до 24 серпня 1991 року, районний суд виходив з доведеності вказаного факту зазначеними письмовими доказами та показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9

Апеляційний суд з висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та прийняті з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 р. чи 13.11.1991 р.

Відповідно до п.7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 р. або 13.11.1991 р.

У п.44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженогоУказом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Статтею 1 цього ж Закону визначено, що безперервним проживанням на території України є проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів. Проживання на території України на законних підставах -це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст.315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Згідно ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Викладеним вимогам цивільного процесуального закону оскаржуване рішення не відповідає.

Встановлюючи факт постійного проживання, районний суд у своєму рішенні в загальній формі послався на підтвердження даного факту показаннями свідків, не зазначивши, про які саме обставини вони пояснили і як ці показання узгоджуються з іншими обставинами.

Із матеріалів справи, зокрема з протоколу судового засідання від 30.11.2018 вбачається, що судом допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_8./ а.с.17/

Апеляційний суд дослідив технічний запис судового засідання, в якому допитувалися вказані свідки, та приходить до висновку, що їх показання є малоінформативними і недостатніми для встановлення заявленого факту. По-перше, їх показання необхідно оцінити критично, оскільки вони є зацікавленими особами, перебувають у дружніх відносинах із заявницею. По-друге, інформація щодо місця проживання заявниці відома їм виключно зі слів останньої, а познайомилися вони з нею у 1993 та 1998 роках.

Доводи ОСОБА_2, що до 24 серпня 1991 року вона постійно проживала на території України за адресою: АДРЕСА_1, є лише власними твердженнями заявниці, які не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, а тому до уваги апеляційним судом не приймаються.

Заявник не надала жодного письмового доказу на підтвердження її постійного проживання на території Українистаном на 24 серпня 1991р., а із домової книги будинку АДРЕСА_1 вбачається, що вона у вказаному будинку була прописана 13.02.1978р., виписана 08.06.1983р. Інша інформація відсутня. /а.с.7/

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що заявлений до встановлення факт є недоведеним, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Київського районного відділу у м.Полтаві Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави 30 листопада 2018 року- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28.02.2019.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак