ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2019 року м. Херсон

Справа №766/16312/16-ц

Провадження №22ц/819/462/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),

суддів: Вейтас І.В.,

Приходько Л.А.

секретар судового засідання: Кутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги адвоката Бондаря Андрія Вікторовича, діючого від імені та в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Дорошинської В.В., у справі за позовами ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання звільнення незаконним; зміну формулювання підстав та дати звільнення, зобов`язання внесення змін до трудової книжки; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки, заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» (далі - КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс») про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання звільнити з роботи, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання видати трудову книжку (справа №668/15258/15-ц).

Позовна заява обґрунтована тим, що з квітня 2009 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді заступника директора КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс». З 26 вересня 2015 року посадові обов`язки не виконувала.

23 вересня 2015 року під час перебування на лікарняному позивач направила відповідачу заяву про надання з 25 вересня 2015 року частини невикористаних щорічних відпусток з наступним звільненням за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з 4 листопада 2015 року. Однак на час подання позовної заяви її не звільнено, не проведено розрахунок та не видано трудову книжку. Тому просила суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем з 4 листопада 2015 року, зобов`язати відповідача звільнити її з роботи із займаної посади з 4 листопада 2015 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, видати їй належним чином оформлену трудову книжку, виплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 59797,40грн., компенсацію за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 20121,40грн, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1500,00 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, в розмірі 4 000,00грн.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання звільнення незаконним, зміну дати та причин звільнення, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди (справа №766/16315/16-ц).

Позов мотивовано тим, що наказом №150-К від 06 жовтня 2016 року її звільнено з посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули, оскільки 21 вересня 2015 року та у період з 28 вересня 2015 року по 06 жовтня 2016 року вона була відсутня на роботі протягом робочого дня, без поважних причин.

Вважає, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, без розгляду її заяви про звільнення з посади за власним бажанням. Зазначає, що звільнення у жовтні 2016 року з 21 вересня 2015 року є прямим порушенням ст. 148 КЗпП України, у зв`язку з чим просила визнати незаконним припинення трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 21 вересня 2015 року оформленого наказом №150-К від 06 жовтня 2016 року; змінити формулювання причин звільнення наведені в наказі від 06 жовтня 2016 року за №150-К із звільнення за прогул за ч.4 ст. 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України; змінити дату звільнення наведену в наказі від 06 жовтня 2016 року за №150-К з 21 вересня 2015 року на 06 жовтня 2016 року; зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 78002,28грн., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 72001,44грн.; заборгованість по заробітній платі у сумі 5453грн85коп., відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1500,00 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, в розмірі 6 000,00 грн.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання звільнення незаконним, зміну дати та причин звільнення, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди (справа №766/16312/16-ц).

В обґрунтування заявлених вимог вказав, що з 22 березня 2010 року перебував у трудових відносинах з КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс», працюючи на посаді начальника відділу безпеки руху.

18 вересня 2015 року він дізнався про зміну керівництва підприємства, у зв`язку із чим, не бажаючи продовжувати трудові відносини, того ж дня подав заяву про звільнення за власним бажанням з 05 жовтня 2015 року, яка була погоджена з керівником підприємства.

22 вересня по 03 жовтня 2015 року він перебував на стаціонарному лікуванні, а 03 жовтня 2015 року направив підприємству заяву про надання частини невикористаної щорічної відпустки у кількості 62 днів, з 05 жовтня по 06 грудня 2015 року, із наступним звільненням за угодою сторін, яка по суті підприємством не розглянута.

Позивач зазначив, що з 05 жовтня 2015 року посадові обов`язки не виконує, а 04 грудня 2015 року звернувся до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» із заявою про видачу трудової книжки та проведення виплати усіх належних до сплати сум, яка також по суті відповідачем не розглянута.

З отриманої копії наказу №152-К від 11 жовтня 2016 року позивач довідався про звільнення його з посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, з 21 вересня 2015 року.

Вважаючи звільнення незаконним та проведеним з порушенням ст. 148 КЗпП України, ОСОБА_2 просив визнати незаконним припинення трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 21 вересня 2015 року, оформленого наказом №152-К від 11 жовтня 2016 року; змінити формулювання причин звільнення наведені в наказі від 11 жовтня 2016 року за №152-К із звільнення за прогул за ч.4 ст. 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України; змінити дату звільнення наведену в наказі від 11 жовтня 2016 року за №152-К з 21 вересня 2015 року на 11 жовтня 2016 року; зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою видачі трудової книжки, у розмірі 68541,33грн., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 27366,63грн.; заборгованість по заробітній платі у сумі 9436грн76коп., відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1500,00 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, в розмірі 6 000,00 грн.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25 жовтня 2017 року справу №766/16315/16-ц за позовом ОСОБА_1 та справу №766/16312/16-ц за позовом ОСОБА_2 до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання підстав та дати звільнення; зобов`язання внести зміни до трудової книжки, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, об`єднано в одне провадження, з присвоєнням єдиного номера №766/16312/17 (т.3 а.с.39).

Ухвалою суду від 26 листопада 2018 року справу №668/15258/15-ц за первинним позовом ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження зі справою №766/16312/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс», з присвоєнням справі єдиного номеру №766/16312/17 (т.3 а.с.157).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 26 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до комунального підприємства "Херсонський комунальний транспортний сервіс" відмовлено.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Бондар А.В., пославшись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Скарги мотивовані тим, що суд безпідставно не прийняв до уваги подані позивачами восени 2015 року заяви про їх звільнення з підприємства за власним бажанням, які відповідач по суті не розглянув. Звільнення позивачів у жовтні 2016 року за ст.40 п.4 КзпПУ (за прогули) з 21 вересня 2015 року проведено з порушенням норм трудового законодавства щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності. При звільненні з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проведений повний розрахунок, що є підставою для стягнення на їх користь належних до виплати сум.

В судовому засіданні адвокат Бондар А.В. просив апеляційні скарги задовольнити повністю з підстав, викладених у скаргах.

ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що працювала в КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" з липня 2006 року, а з 29 березня 2007 року обіймала посаду заступника директора підприємства, з періодичним виконанням обов`язків головного бухгалтера. У зв`язку із зміною керівництва підприємства 21 вересня 2015 року її не допустили до виконання посадових обов`язків, про що того ж дня вона письмово повідомила Херсонську міську раду, як власника майна, та податкові органи.

З 22 по 25 вересня 2015 року не працювала, перебуваючи на лікарняному, а 23 вересня 2015 року подала заяву про надання їй з 25 вересня 2015 року частини днів невикористаної відпустки з подальшим звільненням з 04 листопада 2015 року за власним бажанням. Її заява про надання відпустки та звільнення не була розглянула відповідачем по суті, що стало підставою для звернення до суду з позовом про звільнення, проведення розрахунку та видачу трудової книжки. У жовтні 2016 року вона дізналася про своє звільнення з посади за ст.40 п.4 КЗпП України. До теперішнього часу відповідач не провів з нею повний розрахунок та не повернув трудову книжку.

Представник КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" - адвокат Мусулевський А.А., вказавши на законність та обґрунтованість рішення суду, безпідставність позовних вимог, просив апеляційні скарги залишити без задоволення.

Пояснив, що позивачі з 21 вересня 2015 року не виконували посадові обов`язки, що стало підставою для їх звільнення за прогули. Попереднє керівництво підприємства викрало печатку та документи, серед іншого, особові картки працівників - позивачів, що унеможливлює встановлення розмірів їх посадових окладів на час звільнення, кількості днів невикористаної відпустки, тощо, про що подавалася заява до правоохоронних органів. За наявними на підприємстві документами, відповідач у жовтні 2016 року провів з позивачами розрахунок та поштою направив на їх адреси трудові книжки.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року прийнята відмова ОСОБА_1 від позовних вимог в частині визнання припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» з 4 листопада 2015 року; зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади заступника директора підприємства з 4 листопада 2015 року, за власним бажанням, на підставі статті 38 КЗпП України; видати належним чином оформлену трудову книжку; виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час відпустки у розмірі 11619,40грн., грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 59797,40 грн., компенсацію за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 9635,60 грн., відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1500,00 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, в розмірі 4 000,00грн.

Рішення суду в цій частині визнано нечинним, провадження у справі в цій частині за первинним позовом ОСОБА_1 , закрито.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з липня 2006 року працювала в КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" на посаді головного бухгалтера, а з березня 2007 року обіймала посаду заступника директора підприємства.

З 22 по 25 вересня 2015 року позивач посадові обов`язки не виконувала у зв`язку із хворобою, що підтверджується листком непрацездатності серії АГУ №436488 (т.1 а.с.11).

23 вересня 2015 року подала заяву про надання їй частини днів невикористаних щорічних та додаткових відпусток за 2013-2015 роки у кількості 41 дня, з 25 вересня 2015 року, з подальшим звільненням із роботи з 04 листопада 2015 року, за власним бажанням (т.1 а.с.9).

Наказом КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" №150-к від 06 жовтня 2016 року, через відсутність на роботі протягом 21 вересня 2015 року та у період з 28 вересня 2015 року по 06 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 звільнена з посади на підставі ст.40 п.4 КзпПУ (за прогули) з 21 вересня 2015 року (т.3 а.с.81).

Згідно платіжного доручення від 17 жовтня 2016 року на рахунок позивачки перераховано 3380,95грн. компенсації за 18 днів невикористаної відпустки (т.3 а.с.85-86).

ОСОБА_2 з 22 березня 2010 року працював на посаді начальника відділу безпеки руху КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс".

З 22 вересня по 03 жовтня 2015 року ОСОБА_2 , згідно листка непрацездатності серії АГУ №503611, перебував на стаціонарному лікуванні.

03 жовтня 2015 року позивач направив на адресу підприємства заяву про надання частини щорічної невикористаної відпустки за період з 2012-2014 роки у кількості 62 днів, з 05 жовтня по 06 грудня 2015 року, з наступним звільненням за угодою сторін (т.2 а.с.18).

Наказом КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" №152-к від 11 жовтня 2016 року, через відсутність на роботі протягом 21 вересня 2015 року та у період з 05 жовтня 2015 року по 11 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 звільнений з посади на підставі ст.40 п.4 КзпПУ (за прогули) з 21 вересня 2015 року (т.3 а.с.115).

Того ж дня та 24 жовтня 2016 року на адресу позивача направлялися листи щодо необхідності отримання розрахунку та трудової книжки (т.3 а.с.119, 120).

10 листопада 2016 року підприємство перерахувало на рахунок вказаний позивачем 1690,50грн. компенсаційних виплат за невикористану відпустку у кількості 18 календарних днів, а 11 листопада 2016 року надіслало ОСОБА_2 трудову книжку, яка отримана останнім 18 листопада 2016 року (т.3 а.с.117, 123).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачі 21 вересня 2015 року були відсутні на роботі без поважних причин, а отже допустили прогул.

Оскільки їх заяви про надання відпусток з послідуючим звільненням не були розглянуті керівництвом підприємства, то після виходу із лікарняного позивачі зобов`язанні були приступити до виконання посадових обов`язків, але до роботи не стали, допустивши прогули ОСОБА_1 з 28 вересня 2015р. по 06 жовтня 2016р., а ОСОБА_2 з 05 жовтня 2015р. по 11 жовтня 2016 року, з приводу чого обґрунтовано були звільненні з посад за ст.40 п.4 КЗпПУ.

Проте, погодитися з висновком суду не можна.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін (стаття 21 КЗпПУ).

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дні) без поважних причин.

Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо.

За положеннями ст.147 КЗпП України, одним із видів дисциплінарного стягнення є звільнення, яке може бути застосовано до працівника за порушення трудової дисципліни.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Вирішуючи у жовтні 2016 року питання про звільнення позивачів з роботи з 21 вересня 2015 року за ст.40 п.4 КЗпПУ (прогули), які мали місце 21 вересня 2015 року та у період з 28 вересня 2015р. по 06 жовтня 2016р. ( ОСОБА_1 ), з 05 жовтня 2015р. по 11 жовтня 2016р. ( ОСОБА_2 )., на підставі актів про відсутність працівників на роботі, без зазначення дати їх складання (т.3 а.с.55-61; 79), відповідач не врахував вищенаведені норми права щодо строків притягнення працівників до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, колегія суддів зауважує, що під час розгляду в судовому порядку первинних позовних вимог ОСОБА_1 та справи №668/15261/15 за позовом ОСОБА_2 до КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання вчинити певні дії, виплату коштів та відшкодування моральної шкоди (рішення набрало законної сили 09 червня 2016 року), підприємство не обґрунтовувало свої заперечення проти пред`явлених вимог вчиненням позивачами прогулів та не надавало на підтвердження цих обставин акти про їх відсутність на робочому місці, що спростовує доводи підприємства про складання цих актів, як 21 вересня 2015 року, так і в подальшому протягом вересня 2015р.- червня 2016р.

В постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (по справі № 668/15258/15 за позовом ОСОБА_1 ) колегія суддів Касаційного цивільного суду зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Отже працівник може одночасно із заявою про звільнення за власним бажанням подати заяву про надання йому невикористаної відпустки або її частини. В такому випадку днем звільнення буде останній день відпустки, навіть якщо цей день буде поза межами встановленого у статті 38 КЗпП України двотижневого строку попередження про наступне звільнення.

Застосована у частині першій статті 3 Закону України «Про відпустки» правова конструкція у вигляді словосполучення «має бути надано» означає обов`язок роботодавця як сторони трудового договору перед звільненням з роботи працівника (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) за бажанням останнього надати йому невикористану відпустку і звільнити його з роботи в останній день такої відпустки. При цьому зазначений обов`язок роботодавця не залежить від його волевиявлення та від будь-яких інших обставин, в тому числі виробничого характеру.

Власник або уповноважений ним орган за законом не наділяється правом щодо висунення будь-яких вимог до працівника при звільненні його за власним бажанням. Не завершення дорученої роботи, не передача справ фінансово-господарської, інші обставини не звільняють власника або уповноважений ним орган від обов`язку припинити трудовий договір в останній день відпустки працівника і провести з ним повний розрахунок та видати йому оформлену трудову книжку.

Однак всупереч вищенаведеним вимогам трудового законодавства відповідач не виконав свій обов`язок щодо розірвання трудового договору з позивачем із вказаної ним підстави.

Висновок суду про те, що ОСОБА_1 не виконувала свої посадові обов`язки саме з 21 вересня 2015 року, є необґрунтованим, оскільки він не підтверджений належними доказами, у тому числі з огляду на подану позивачем доповідну записку на ім`я міського голови Херсона (т.1 а.с.14) та її скаргу керівнику органу Державної фіскальної служби міста Херсона (т.1 а.с.15), які містяться в матеріалах справи та стосуються, її перебування на робочому місці у вищезазначений день - т.1 а.с.125-129.

Аналізуючи встановлені по справі дійсні обставини, можна дійти висновку, що позивачі, подавши заяви про надання днів невикористаної відпустки з подальшим звільненням із посад, фактично попередили адміністрацію підприємства про причини відсутності на роботі та своє бажання розірвати трудові відносини. Відповідач, в порушення вимог трудового законодавства, не розглянув по суті заяви позивачів про розірвання трудового договору з ініціативи працівників та за відсутності правових підстав, з порушенням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнив з роботи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі ст.40 п.4 КЗпПУ, за прогули без поважних причин.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція) затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 № 58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за№ 110, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Зі змісту пункту 4.1 Інструкції вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Отже, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення.

Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Матеріали справи свідчать, що звільнивши позивачів з посади на підставі наказів по підприємству від 06 та 11 жовтня 2016 року, фактично, виходячи зі змісту цих наказів, запису у трудовій книжці ОСОБА_2 (т.2 а.с.15), звільнення проведено з 21 вересня 2015 року, тобто з порушенням наведених положень КЗпП України та Інструкції.

Враховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог позивачів та вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, з прийняттям по справі в порядку ст.376 ЦПК України нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Аналізуючи наведені норми трудового законодавства, колегія суддів дійшла висновку про незаконність проведеного звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з посад в порядку ст.40 п.4 КЗпП України, за вчинення прогулів, з 21 вересня 2015 року, відповідно до наказів КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" №150-к від 06 жовтня 2016 року та №152-к від 11 жовтня 2016 року, з приводу чого ці накази слід визнати незаконними, змінити дати та формулювання причин звільнення позивачів та вважати, що позивачі звільнені з посад за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, з 06 та 11 жовтня 2016 року; зобов`язати відповідача внести відповідні записи до трудових книжок.

При цьому колегія суддів зауважує, що хоча ОСОБА_2 і подав 03 жовтня 2015 року заяву про звільнення за угодою сторін (ст.36 ч.1 п.1 КЗпП), така угода сторонами не була досягнута, але, враховуючи, що позивач не мав волевиявлення на продовження трудових відносин із роботодавцем, можна погодитися із його позовними вимогами щодо розірвання трудового договору за власним бажанням.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

(частина перша ст.83 КЗпП України).

Звернувшись до суду з позовами, позивачі, серед іншого, пред`явили вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за дні невикористаних відпусток.

ОСОБА_1 зазначила, що при звільненні з нею не проведений повний розрахунок, не виплачена заборгованість по заробітній платі за серпень-вересень 2015 року у розмірі 5453,85грн. (8834,80грн. нараховано - 3380,95грн. сплачено згідно платіжного доручення від 17 жовтня 2016р.) та компенсація за 252 дні невикористаної відпустки, що в грошовому виразі становить 72001,44грн., які обраховані, виходячи із розміру її заробітної плати за липень-серпень 2015 року.Позивач пояснила, що за час роботи на посаді мала право на щорічну основну відпустку у кількості 24 календарних днів та 10 днів додаткової відпустки.

ОСОБА_2 також просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 9436,76грн. (11126,76грн. нараховано - 1690,00грн. сплачено згідно платіжного доручення від 10 листопада 2016р.) та компенсацію за 109 днів невикористаних відпусток, що в грошовому виразі становить 27366,63грн., яка обрахована позивачем із його заробітної плати за липень-серпень 2015 року. Представник позивача пояснив, що на час звільнення ОСОБА_2 мав право на щорічну основну відпустку у кількості 24 календарних днів та 7 днів додаткової відпустки.

В ході розгляду справи представник КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" заперечував щодо стягнення на користь позивачів заявлених сум, пояснивши, що попереднє керівництво підприємства викрало, у тому числі, документацію щодо особових справ позивачів, бухгалтерську документацію по підприємству, що унеможливлює встановлення обсягу виконуваної роботи останніми станом на 21 вересня 2015 року, розміру їх посадових окладів, кількості днів невикористаної відпустки.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року з КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" були витребувані довідки про середньомісячний заробіток позивачів та розрахунок сум, що підлягали виплаті при звільненні (із розшифровкою їх виду та розміру); інформація про наявність у позивачів на день звільнення кількості днів невикористаних відпусток; облікові карти працівників, тощо. Вимоги ухвали відповідачем не виконано. Також відповідач не надав штатний розклад з розміром окладів станом на вересень 2015 року, колективний договір щодо кількості днів відпусток належних позивачам, а відтак не довів обґрунтованість своїх заперечень проти пред`явлених вимог в цій частині.

З метою усунення розбіжностей у поясненнях сторін щодо розміру заробітної плати позивачів та кількості днів невикористаних ними за час роботи на підприємстві відпусток, колегія суддів вважає за необхідне взяти до уваги індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, згідно яких, протягом червня-серпня 2015 року нарахована ОСОБА_1 заробітна плата по підприємству становила 8501,82грн., 8545,00грн., 6920,00грн., 2677,50грн. (неповний відпрацьований місяць), ОСОБА_2 : 6751,82грн., 6795,00грн., 6795,00, 2063,86грн. (неповний відпрацьований місяць), що свідчить на користь пояснень позивачів та їх представника про розміри посадових окладів та наявність у Цатурової Т.Б. та ОСОБА_2 на час звільнення днів невикористаних відпусток у кількості 252 та 109, відповідно.

Згідно довідок КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" №161, 291, 292 від 11 березня, 19 квітня 2019 року, заборгованість підприємства по заробітній платі за період травень-вересень 2015 року перед позивачем ОСОБА_1 становить 8125,79грн., ОСОБА_2 17161,81грн., що є більшим від заявлених вимог. За інформацією відповідача вказаний розмір заборгованості визначений на підставі розрахункових листів, наявних на підприємстві, а отже, може бути прийнятий за основу, як такий, що не порушує прав працівників. Надати пояснення, за яких обставин не була сплачена заборгованість по заробітній платі при звільнені, представник відповідача не зміг.

З огляду на викладене та враховуючи, що при звільненні позивачів з ними не був проведений повний розрахунок, в порядку ст. 116 та ст. 83 ч.1 КЗпП України стягненню з КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" на користь ОСОБА_1 підлягає заборгованість по заробітній платі у розмірі 2671,94грн. (8125,79грн. нараховано - 5453,85грн. сплачено згідно платіжного доручення від 17 травня 2019р.) та грошова компенсація за невикористані дні відпустки у розмірі 54599,22грн., а на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі 7725,05грн.(17161,81грн. нараховано - 9436,76грн. сплачено згідно платіжного доручення від 17 травня 2019р.) та 10616,97грн. компенсації за невикористану відпустку.

При вирішенні питання про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, колегія суддів врахувала положення ст.24 Закону України «Про відпустки» та роз`яснення, що містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999р., відповідно до яких, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи.

Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається

можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом «Про відпустки» (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, для розрахунку суми компенсації (як і для відпускних) беруть виплати за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати компенсації.

Абзацами 3, 4 пункту 2 Порядку визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна

плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, згідно якого розрахунки проводяться виходячи з установлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно штатного розкладу від 01 вересня 2016 року, оклад заступника директора підприємства станом на жовтень 2016 року становив 7000,00грн., а начальника відділу забезпечення руху 3500,00грн.

Обраховуючи розмір належної до виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку, суд дійшов висновку про стягнення на її користь 54599,22грн. (7000,00грн. (оклад) : 30 календарних днів (вересень 2016р.) = 233,33грн. (середньоденна зарплата) х 252дні = 58799,16грн. - 4199,94грн. (виплачені підприємством при звільненні за 18 календарних днів).

Розмір грошової компенсації, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_2 за невикористані дні відпустки становить 10616,97грн. ( 3500,00грн. (оклад) : 30 календарних днів (вересень 2016р.) = 116,67грн. (середньоденна зарплата) х 109днів = 12717,03грн. - 2100,06грн. (виплачені підприємством при звільненні за 18 календарних днів).

За положеннями ст.235 ч.3, 5 КЗпП України, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Пред`явивши вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку ст.235 КЗпП України у розмірах 78002,28грн. ( ОСОБА_1 ) та 68541,33грн. ( ОСОБА_2 ), позивачі послалися на те, що не вирішення відповідачем протягом значного проміжку часу заяв про звільнення перешкоджало їх працевлаштуванню.

Проте слід зауважити, що наведені норми права регламентують вирішення питань про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який мав місце саме після незаконного звільнення працівника та фактично створив перешкоди у працевлаштуванні.

Як свідчать дані вищевказаного Реєстру застрахованих осіб, ОСОБА_1 , не будучи звільненою з посади заступника директора КП"Херсонський комунальний транспортний сервіс", протягом 2015-2016років працювала у декількох підприємствах, де отримувала заробітну плату, а отже, ані не звільнення її з посади на підставі поданої заяви, ані зазначені відповідачем підстави звільнення або затримка у видачі трудової книжки, не вплинули на можливість позивачки щодо працевлаштування.

За матеріалами справи встановлено, що після видання наказу від 11 жовтня 2016р. про звільнення ОСОБА_2 , того ж дня та 24 жовтня 2016р. КП "Херсонський комунальний транспортний сервіс" рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення направляло позивачу листи про необхідність отримання трудової книжки, яка на прохання ОСОБА_2 була направлена йому поштою та отримана останнім 07 листопада 2016 року (т.3 а.с.119-123). Такі ж листи після звільнення направлялися ОСОБА_1 (т.3 а.с.88-90).

Частиною першою ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи підстави заявлених позивачами вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та норми права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають за необґрунтованістю.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, наприклад, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивачів, яке полягало в тривалому порушенні прав на припинення трудового договору, у незаконному звільненні з роботи, не проведення відповідачем своєчасного повного розрахунку при звільненні, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд апеляційної інстанції врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін в їх життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у заявленому розмірі по 1500,00грн. кожному.

Згідно ст.141 ч.13 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ст.137 ч.1-4 ЦПК України.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За матеріалами справи встановлено, що в судах першої та апеляційної інстанціях інтереси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 представляв адвокат Бондар А.В., який діяв на підставі договорів про надання правової допомоги від 10 грудня 2015 року (т.1 а.с.24-27; т.2 а.с.40-43).

Позивачі заявили вимоги про стягнення з відповідача понесених витрат на правничу допомогу у розмірі по 6000,00грн. кожному.

Зважаючи на обсяг задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , та документальне підтвердження понесених нею витрат щодо оплати вартості наданої правничої допомоги у розмірі 4000,00грн. (квитанція до прибуткового касового ордеру від 17 грудня 2015р. - т.1 а.с.34), колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог у доведеному перед судом розмірі 4000,00грн.

Вимоги ОСОБА_2 про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають, у зв`язку із відсутністю доказів понесених ним витрат.

Ураховуючи, що рішення суду скасовано, а позовні вимоги задоволенні частково, то стягненню з КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» на користь позивачів підлягає сплачений ними при подачі позовів та підтверджений відповідними квитанціями судовий збір у розмірі по 551,20грн. кожному та на користь держави судовий збір у загальному розмірі 10149,22грн., який складається з :

судових витрат за позовними вимогами Цатурової Т .Б . пропорційно задоволених вимог у розмірі 5188,42грн. за вимогами:

майнового характеру (про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди) 642,25грн. (розгляд вимог в суді 1 інстанції) + 963,37грн. (розгляд апеляційної скарги) = 1605,62грн.

немайнового характеру (зміна формулювання причин та дати звільнення, зобов`язання вчинити певні дії) 551,20грн. х2вимоги = 1102,40грн. (в суді 1 інстанції), з урахуванням оплаченої позивачем вимоги про визнання наказу незаконним, про що вказано вище. За розгляд апеляційної скарги немайнових вимог 2480,40грн. (551,20 х 3 х150%).

судових витрат за позовними вимогами ОСОБА_2 пропорційно задоволених вимог у розмірі 4960,80грн. за вимогами:

майнового характеру (про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди) 551,20грн. (розгляд вимог в суді 1 інстанції) + 826,80грн. (розгляд апеляційної скарги) = 1378,00грн.

немайнового характеру (зміна формулювання причин та дати звільнення, зобов`язання вчинити певні дії) 551,20грн. х 2 вимоги = 1102,40грн. (в суді 1 інстанції), з урахуванням оплаченої позивачем вимоги про визнання наказу незаконним, про що вказано вище. За розгляд апеляційної скарги немайнових вимог 2480,40грн. (551,20 х 3 х150%).

Керуючись ст.367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Бондаря Андрія Вікторовича, діючого від імені та в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 листопада 2018 року скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» №150-к від 06 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора підприємства на підставі ст.40 п.4 КЗпП України з 21 вересня 2015року.

Змінити формулювання підстав та дати звільнення та вважати, що ОСОБА_1 звільнена з посади заступника директора Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, з 06 жовтня 2016 року.

Зобов`язати Комунальне підприємство «Херсонський комунальний транспортний сервіс» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про її звільнення з посади заступника директора Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, з 06 жовтня 2016 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 2671,94грн.; компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 54599,22грн.; в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 1500,00грн. та понесені судові витрати у розмірі 4000,00грн.

Визнати незаконним наказ Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» №152-к від 11 жовтня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу безпеки руху на підставі ст.40 п.4 КЗпП України з 21 вересня 2015 року.

Змінити формулювання підстав та дати звільнення та вважати, що ОСОБА_2 звільнений з посади начальника відділу безпеки руху Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, з 11 жовтня 2016 року.

Зобов`язати Комунальне підприємство «Херсонський комунальний транспортний сервіс» внести запис до трудової книжки ОСОБА_2 про його звільнення з посади начальника відділу безпеки руху Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, з 11 жовтня 2016 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі 7725,05грн.; компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 10616,97грн.; в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 1500,00грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі по 551,20грн. кожному.

Стягнути з Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» на користь держави судовий збір у загальному розмірі 10149,22грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 28 травня 2019 року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: І.В. Вейтас

Л.А. Приходько