Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 521/5815/15-ц

провадження № 61-19146св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), державний нотаріус П'ятої одеської державної нотаріальної контори Данкогло Вікторія Вікторівна, П'ята одеська державна нотаріальна контора,

третя особа - Малинський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2016 року у складі судді Мазун І. А. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Артеменка І. А., Вадовської Л. М., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права на обов'язкову частку у спадщині.

Позов мотивовано тим, що вона 14 березня 1998 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та з цього часу вони проживали разом, вели спільне господарство.

19 серпня 1998 року вони за взаємною згодою фіктивно розірвали шлюб, однак продовжували сумісне проживання однією сім'єю в належній їй квартирі № АДРЕСА_1 в якій були зареєстровані, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, піклувалися один про одного.

24 грудня 2002 року вона подарувала вищевказану квартиру ОСОБА_6, вказаний договір було вчинено під впливом тяжкої обставини - хвороби ОСОБА_4, без наміру створення правових наслідків.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер і позивач поховала його за рахунок їх особистих коштів.

Після смерті ОСОБА_4 вона звернулася до П'ятої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй стало відомо, що за життя ОСОБА_4 склав заповіт, в якому все своє майно заповів ОСОБА_2

Посилаючись на вищевикладене, а також на те, що вона є непрацездатною за віком вдовою і як спадкоємиця за законом після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_1, просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 19 серпня 1998 року по день смерті ОСОБА_4, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та визнати за нею право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, третя особа - Малиновський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, про усунення перешкод у користування власністю, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Зустрічний позов мотивовано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 серпня 2015 року. Вказану квартиру йому заповів його дядько ОСОБА_4

ОСОБА_1 - колишня дружина ОСОБА_4, з яким вона була у шлюбі протягом трьох місяців, чинить йому перешкоди у користуванні власністю обґрунтовуючи свої дії тим, що вона зареєстрована за цією адресою, а тому має право на спірну квартиру.

ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі з 1998 року, вона проживає у належному їй на праві власності будинку АДРЕСА_8. При цьому ОСОБА_1 відмовляється добровільно знятись з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, ОСОБА_2 зазначав, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 він зазнав збитків, пов'язаних з витратами на юридичну допомогу та численні подорожі до Одеси. Йому також завдано і моральної шкоди, яка полягає у тому, що внаслідок дій ОСОБА_1 він тривалий час знаходиться у стресовому стані, що порушило його звичайний спосіб життя, призвело до погіршення фізичного та емоційного стану.

Уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд: усунути йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною квартирою. Стягнути з ОСОБА_1 збитки, які йому завдано забезпеченням позову, в сумі 214 529,00 грн, матеріальну шкоду в сумі 7 924,79 грн, моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн та судовий збір в сумі 3 525,4 грн.

25 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного нотаріуса П'ятої одеської державної нотаріальної контори Данкогло В. В., П'ятої одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, визнання недійсним дублікату договору дарування та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Мотивувала свій позов тим, що в нотаріальній конторі їй стало відомо про заповіт, який було складено ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_8, який в подальшому вона оскаржувала в судовому порядку.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18 липня 2006 року на спірну квартиру було накладено арешт.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2014 року в задоволенні вимог позивачки ОСОБА_9 про визнання договору дарування від 24 грудня 2002 року та визнання заповіту від 24 вересня 2004 року недійсними відмовлено.

У грудні 2015 року їй стало відомо, що 02 лютого 2015 року державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори Данкогло В. В. видано дублікат правовстановлюючого документу на вищевказану квартиру, а саме - дублікат договору дарування від 24 грудня 2002 року, на підставі якого 11 серпня 2015 року нотаріус незаконно видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на спірну квартиру, а також 02 лютого 2015 року на ім'я ОСОБА_2 - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади, які зберігаються в філії ПАТ «Імексбанк» та філії ПАТ «Державний ощадний банк України».

Посилаючись на викладене, просила визнати протиправними дії державного нотаріуса П'ятої одеської державної нотаріальної контори Данкогло В. В. щодо видачі ОСОБА_2 дублікату договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 24 грудня 2002 року, та свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 02 лютого 2015 року та 01 серпня 2015 року та визнати недійсними дублікат договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 24 грудня 2002 року, виданий 02 лютого 2015 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані 02 лютого 2015 року та 01 серпня 2015 року.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 20 травня 2016 року зазначені позови об'єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 2 906,7 грн, моральну шкоду в сумі 1 000,00 грн, та судовий збір в сумі 1 102,40 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Встановлено порядок виконання рішення суду, яким зазначено, що воно є підставою для Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області в особі Малиновського РВ міграційної служби для зняття ОСОБА_1, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, та права на обов'язкову частку у спадщині. Видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом жодним чином не порушують її прав на спадщину, так як вона їх не набула.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_4, тому відповідно положень статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року рішення Малинського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Малинського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не повно з'ясували обставини у справі від яких залежить правильне вирішення справи та не визначилися з нормою матеріального права яка їх регулює. Суд дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1, не має права на обов'язкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 Зокрема, вона є непрацездатною за віком вдовою та має право на Ѕ частини спірної квартири.

Крім того, приватний нотаріус незаконно, за наявності судової заборони, видав дублікат договору дарування від 24 грудня 2002 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, а також свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Позовні вимоги ОСОБА_2 є надуманим та нічим не обґрунтованими.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами та мотиви, з яких виходить Верховний Суд, застосовані норми прав

Суди встановили, що ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 лютого 1995 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації № 54328, належала квартира АДРЕСА_5.

14 березня 1998 року ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_1

19 серпня 1998 року вказаний шлюб було розірвано за спільною заявою подружжя, поданою 15 липня 1998 року.

У 2000 році ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_1 договір дарування, відповідно до якого подарував останній належну йому квартиру АДРЕСА_6.

24 грудня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори Толстих Н. М., відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6 спірну квартиру, тобто фактично квартира була повернута первісному власникові.

Суди встановили, що після розірвання шлюбу сторони проживали окремо.

Відповідно до листа директора Територіального центру обслуговування пенсіонерів та самотніх непрацездатних громадян Малиновського району міста Одеси від 17 січня 2007 року, листа Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси від 09 січня 2007 року та повідомленням П'ятого поштового відділення Малиновського району міста Одеси від 09 січня 2007 року ОСОБА_4 отримував соціальні пільги, пенсійне забезпечення та поштову кореспонденцію за місцем знаходження спірної квартири.

Натомість ОСОБА_1 на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_8, в якому вона постійно проживала за час життя ОСОБА_4

24 вересня 2004 року ОСОБА_4 усе своє майно, що належатиме йому на момент смерті, заповів ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до якої входила спірна квартира та банківській вклад.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2013 року рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2012 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про визнання фіктивним розірвання шлюбу, визнання договору дарування та заповіту недійсними скасовано, та в цій частині постановлено нове рішення, яким вказані позовні вимоги задоволено частково, а саме визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_8 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4; визнано недійсним заповіт ОСОБА_4, яким він заповів усе належне йому майно ОСОБА_2

ОСОБА_2 оскаржив зазначене рішення до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2013 року було скасовано та направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2014 року рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2012 року змінено та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: «В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_9 про визнання договору дарування від 24 грудня 2002 року та заповіту від 24 вересня 2004 року недійсними відмовити».

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що позивачам не надано право оспорювати договір дарування на підставі статті 55 ЦК УРСР.

За таких обставин колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Стосовно вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права на обов'язкову частку у спадщині, суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив у їх задоволенні з таких підстав.

Відповідно до статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним та розширеного тлумачення не підлягає.

Суди встановили, що після розірвання шлюбу сторони не проживали разом, не вели спільного господарства, ОСОБА_1 не відноситься до кола осіб, які мають право на обов'язкову частку.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дії державного нотаріуса П'ятої одеської державної нотаріальної контори Данкогло В. В. щодо видачі ОСОБА_2 дублікату договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 24 грудня 2002 року, та свідоцтв про право на спадщину за заповітом суди обґрунтовано виходили із такого.

23 березня 2006 року державним нотаріусом П'ятої одеської державної нотаріальної контори Данкогло В. В. після смерті ОСОБА_4 було заведено спадкову справу.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 16 серпня 2006 року заборонено П'ятій Одеській державній нотаріальній конторі видавати ОСОБА_2 та іншим юридичним та фізичним особам свідоцтво про право власності на спадщину та інші правовстановлюючі документи, пов'язані з прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

11 квітня 2014 року до П'ятої одеської державної нотаріальної контори звернулася представник ОСОБА_2 - ОСОБА_11 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ткаченко Л. Б., з приводу оформлення спадкових справ на майно ОСОБА_4

Представником ОСОБА_2 - ОСОБА_11 було надано документи, а саме: копія рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2012 року, копія рішення апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2013 року, копія ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року, копія ухвали апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2014 року, заповіт, складений ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2

Суди встановили, що ОСОБА_11 представляла інтереси ОСОБА_2 на підставі довіреності, виданої 13 липня 2012 року, посвідченої Ткаченко Л. Б. - приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, з повноваженнями із оформлення спадкових справ на майно, в якій вказано, що остання має право замовляти, одержувати та подавати від його імені довідки, витяги (в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав, документи, включаючи заяви, в разі необхідності отримувати дублікати документів, отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, зареєструвати свідоцтво про право на спадщину в бюро технічної інвентаризації або інших реєструючих органах та ін.)

Таким чином у державного нотаріуса П'ятої одеської державної нотаріальної контори не було, передбачених законом, підстав для того, щоб не видавати представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_11 дублікат договору дарування від 24 грудня 2002 року, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та після перевірки факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, наявності підстав до закликання спадкування, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом строк, складу спадкового майна, та після перевірки відсутності заборони або арешту спадкового майна, державним нотаріусом 02 лютого 2015 року сформовано Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі на грошові кошти.

02 лютого 2015 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади.

11 серпня 2015 року на ім'я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру під АДРЕСА_8

Таким чином, ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що видача відповідачем - П'ятою одеською державною нотаріальною конторою позивачу ОСОБА_2 02 лютого 2015 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на грошові вклади та 11 серпня 2015 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно не порушує прав ОСОБА_1

Стосовно вимог ОСОБА_2 в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою № АДРЕСА_1, колегія суддів касаційної інстанції в цій частині також погоджується з рішенням суду з таких підстав.

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_7 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 серпня 2015 року.

Згідно з довідкою Ф-1 № 718 дільниці № 7 КП ЖКС «Черьомушки» від 12 травня 2016 року ОСОБА_1 була зареєстрована в АДРЕСА_1 06 травня 1998 року, але в зазначеній квартирі не проживала, а проживала в своєму будинку по АДРЕСА_8

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Зазначений правовий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14.

Таким чином, оскільки власник спірної квартири ОСОБА_4 помер, новим власником квартири є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Разом з тим не можна погодитись з рішенням судів попередніх інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 тривалим захистом своїх інтересів в суді, що порушило його звичний спосіб життя та призвело до погіршення його фізичного та емоційного стану.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Стягуючи моральну шкоду з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, належним чином своє рішення не мотивував, не встановив чи наявна така шкода, в чому полягає протиправність діяння ОСОБА_1, рішення суду в цій частині не відповідає закону та відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення Малинського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2016 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року законні та обґрунтовані, підстави, передбачені статтями 411, 412 ЦПК України, для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малинського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Малиновський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, про стягнення моральної шкоди скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Малиновський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, про стягнення моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення Малинського районного суду міста Одеси від 09 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило