Дата документу 15.05.2019 Справа № 336/6310/17
Запорізький апеляційний суд
Є. у. № 336/6310/17 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ провадження 22ц/807/197/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.

суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із позовом, в якому зазначило, що 21.03.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 314-08103-К, за умовами якого останньому було надано кредит на суму 24000,00 доларів США з виплатою 12,5% річних зі строком повернення до 20.09.2030 шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до графіку погашення кредиту. Кредитні зобов`язання позичальника забезпечені порукою, про що між Банком та ОСОБА_2 21.03.2008 укладено договір поруки № 314-08103-П. Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує умови договору, станом на 27.07.2018 має заборгованість у розмірі 22 555,32 доларів США, із яких за тілом кредиту 17 467,04 доларів США, за відсотками 5 088,28 доларів США, просив суд на підставі ст.ст.554, 1050 ч.2 ЦК України стягнути всю суму боргу з боржника і поручителя у солідарному порядку та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», МФО 300023, , на р/р НОМЕР_1 , заборгованість за кредитним договором № 314-08103-К від 21.03.2008 року в сумі 22555,32 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник порушив умови кредитного договору, припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту, а тому на підставі ст.ст.544, 1050 ч.2 ЦК України вся сума боргу підлягає стягненню у солідарному порядку з боржника і поручителя.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначають, що Баком порушені строки позовної давності, про застосування яких відповідач і його представник заявляли у суді першої інстанції. За умовами п.4.5 договору у випадку порушення графіку погашення кредиту строк виконання зобов`язання вважається таким, що настав на 90 день. Оскільки з квітня 2014 року позичальник припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту, строк виконання зобов`язання і повернення всієї суми кредиту вважається відповідно вересень 2014 року. Поза увагою суду першої інстанції залишилася і та обставина, що в договорі поруки не зазначено строк її дій, протягом 6 місяців з вересня 2014 Банк не пред`являв вимоги до поручителя, що у відповідності до ст.559 ч.1, 4 ЦК України є підставою для припинення поруки.

У відзиві на апеляційну скаргу Банк зазначає, що ні відповідач, ні його представник не заявляли про застосування строків позовної давності, а тому суд першої інстанції правомірно не застосовував положення ст. 267 ЦК України. Доводи відповідачів про припинення поруки є безпідставними, оскільки за щомісячними платежами в межах шестимісячного строку порука не припинена.

В засідання апеляційного суду представник Банку не з`явився, направив клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів адвоката Працевитого Г.О., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову з огляду на такі обставини.

Встановлено, що 21.03.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № 314-08103-К, відповідно до умов якого, позивач надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості,платності та цільового характеру використання, кошти в сумі 24000,00 доларів США, зі сплатою 12.5 процентів річних та комісій в розмірі та в порядку, визначених в Додатку № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною (п.1.1 договору).

Як визначено п. 1.1.1 сторони обумовили, що погашення кредиту буде здійснюватися до 10 числа (включно) кожного місяця, починаючи з 10 квітня 2008 року (останній платіж 20.09.2030 року).

У відповідності до п.п.3.3.7, 3.3.8 договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному умовами договору; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному договором.

Пунктом 4.5 договору сторони визначили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7, 3.3.8 договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Відповідач з розрахунком сукупної вартості ознайомлений, та отримав відповідний примірник.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до кредитного договору № 314-08103-К від 21.03.2018 року змінено процентну ставку за користування кредитом, а саме, з 20.10.2008 року встановлено процентну ставку на рівні 14.00 процентів річних.

Вказаною додатковою угодою та додатком до неї детальним розписом сукупної вартості кредиту, визначено сукупну вартість кредиту зі змінами, з якою відповідач був ознайомлений під підпис.

На підтвердження надання відповідачу кредиту позивачем надано копію заяви на видачу кредиту в сумі 24 000,00 доларів США, що становило еквівалент 121 200,00 грн.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору.

Вказаний кредитний договір, є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов`язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, сторони за вказаними договорами на дату укладення основного кредитного Договору, договору поруки та додаткових угод, які є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними.

Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін.

При оформлені кредитного договору, відповідач був ознайомлений, про що свідчить його підпис у договорах і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні

Отже, відповідач до підписання договорів, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані, так кредитний договір виконувався сторонами, а саме відповідач сплачував платежі, що відповідач та його представник підтвердили у судовому засіданні, крім того це підтверджується виписками по особовому рахунку відкритого на ім`я відповідача.

Згідно з розрахунком за кредитним договором позичальника станом на 27.07.2017 р.,у відповідача наявна заборгованість перед банком у розмірі 22555,32 доларів США,яка складається з такого: 17 467,04 доларів США заборгованість за кредитом; 5 088,28 доларів США заборгованість за відсотками.

Останній платіж на погашення кредиту відповідач здійснив 10.06.2014 року.

Розмір заборгованості підтверджується витягом із особового рахунку позичальника, в якому відображені всі банківські операції за кредитом. Розрахунок скріплено печаткою банку і підписом посадової особи, є належним і допустимим доказом у розумінні ст.ст.77,78,95 ЦПК України.

Надані банком розрахунки заборгованості відповідачем не спростовані.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що розмір заборгованості підтверджується належними і допустимими доказами, узгоджується з умовами кредитного договору і відповідачами не оспорений.

Дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для дострокового стягнення всієї суми боргу за кредитом і про те, що сума боргу за тілом кредиту становить 17 467, 04 долари США, суд першої інстанції не перевірив правильність нарахуванні відсотків і не звернув уваги на таке.

Як вбачається із позовних вимог Банку, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості за тілом кредиту та відсотками, нарахованими станом на 27.07.2017.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 21 березня 2008 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 24 000 доларів США зі сплатою 12.5% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 20 вересня 2030 року. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 10 числа кожного місяця кошти у розмірі, зазначеному у графіку погашення кредиту упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів, комісії є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом до 10 числа з кінцевим терміном повернення до 20 вересня 2030 року.

Проте, пунктом 4.5 договору сторони визначили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7, 3.3.8 договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, довідки про перерахування позичальником коштів, останній платіж на погашення кредиту був здійснений позичальником 10 червня 2014 (а.с.25-30).

З 10 липня 2014 року жодного платежу на погашення кредиту позичальником не внесено. Отже, у відповідності до п.4.5 договору через 90 календарних днів, після 10 липня 2014 року, тобто з 8 жовтня 2014 року строк користування кредитом вважається таким, що сплив, позичальник зобов`язаний сплатити Банку всю суму кредиту і проценти, нараховані до 8 жовтня 2014 року.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 від 28 березня 2018 року зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Задовольняючи позов і стягуючи з позичальника заборгованість за відсотками, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нарахування позивачем на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів після 8 жовтня 2014 року до 27 липня 2017 року не відповідає умовам кредитного договору і є неправомірним.

За вказаних обставин передбачених законом підстав для стягнення з позичальника на користь Банку процентів, нарахованих після 8 жовтня 2014 року, суд першої інстанції не мав.

Згідно розрахунку вимог банк, доданого до позовної заяви, станом на 8 жовтня 2014 року Банком здійснено нарахування відсотків у відповідності з умовами договору на тіло кредиту у загальному розмірі 781, 98 доларів США

Отже, з позичальника на користь Банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту на суму 17 467, 04 долари США і за відсотками на суму 781, 98 доларів США, а всього заборгованість 18 249, 02 доларів США.

Не ґрунтується на вимогах закону рішення і в частині солідарного стягнення заборгованості з поручителя.

Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору було укладено договір поруки №314-08103-П від 21.03.2008 року між Банком, позичальником і поручителем ОСОБА_2 (а.с.19).

Відповідно до п.1.1 договору поруки поручитель прийняв на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань.

Згідно з пунктом 3.3.1 кредитор зобов`язаний до моменту виконання забезпеченого порукою зобов`язання не змінювати умов договору кредиту без попереднього письмового попередження поручителя.

Строк дії договору поруки сторони не визначали.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до кредитного договору № 314-08103-К від 21.03.2018 року, укладеною між Банком і позичальником, змінено процентну ставку за користування кредитом, а саме, з 20.10.2008 року збільшено процентну ставку з 12.5 до 14.00 процентів річних.

Доказів попереднього письмового попередження поручителя про збільшення відсоткової ставки за кредитом у порядку, передбаченому п. 3.3.1 договору поруки, Банк суду не надавав.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За приписами ч.1, 4 ст. 559 цього Кодексу ( в редакції Закону на момент виникнення спірних правовідносин і вирішення справи судом першої інстанції) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі).

Зважаючи на те, що у жовтні 2008 року сторони кредитного договору змінили зобов`язання без згоди поручителя збільшили відсоткову ставку з 12.5% до 14% річних, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, з вимогами до поручителя про погашення заборгованості Банк звернувся у жовтні 2017, тоді як строк виконання основного зобов`язання настав 8 жовтня 2014 року, солідарне стягнення з ОСОБА_2 як з поручителя заборгованості за кредитом є такими, що суперечать ст.559 ЦК України.

За вказаних обставин оскаржуване рішення в частині визначення розміру заборгованості, що підлягає стягненню з позичальника на підставі ст.376 ЦПК України підлягає зміні, а в частині солідарного стягнення боргу з поручителя скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог ст.ст.257, 267 ЦК України щодо строку позовної давності, про застосування якого відповідач і його представник ОСОБА_3 усно заявляли у суді першої інстанції, є безпідставними.

Прослухавши технічний запис всіх судових засідань, приєднаний до матеріалів справи, судова колегія встановила, що з усними заявами про пропуск Банком строку позовної давності і застосування наслідків його спливу ні ОСОБА_1 , ні його представник ОСОБА_3 до суду не зверталися. Заперечення відповідача і його представника проти позову зводилися до нікчемності кредитного договору, недотримання Банком нормативних актів НБУ під час надання кредитних коштів, недоведеності факту отримання кредитних коштів, розміру заборгованості тощо.

Зауважень щодо технічного запису судових засідань у порядку, передбаченому ст.249 ЦПК України, сторони суду не подавала.

Та обставина, що представник ОСОБА_3 не є юристом, а ОСОБА_1 не є фахівцем у галузі права, не є підставою для застосування наслідків спливу позовної давності судом апеляційної інстанції. Загальновідомим фактом є та обставина, що ОСОБА_3 здійснює представництво інтересів громадян у судах різних інстанцій під час розгляду кредитних спорів на підставі довіреностей, вважає себе правозахисником і фахівцем у галузі кредитних правовідносин. Надаючи у січні 2018 року ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність на право представництва своїх інтересів у всіх судах загальної юрисдикції, ОСОБА_1 на власний розсуд розпорядився своїм правом мати представника у суді. Відповідач не скористався своїм правом звернутися за правничою допомогою до професійного адвоката.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії відповідача, який у суді першої інстанції приймав особисту участь разом зі своїм представником ОСОБА_3 , оспорював дійсність правочину і розмір заборгованості, а у апеляційній скарзі посилається на некомпетентність свого представника, суперечить його попередній поведінці (укладенню кредитного договору, отримання кредитних коштів, придбання нерухомого майна за кредитні кошти, видачу у січні 2018 нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_3 на представництво його інтересів в усіх судових інстанціях) і є недобросовісним.

Та обставина, що співвідповідач ОСОБА_2 не приймала участі у суді першої інстанції, також не є підставою для застосування позовної давності щодо позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1

Відповідно до ст.50 ЦПК України кожен із відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Частиною 4 ст.12 ЦПК визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 приймав особисту участь у суді першої інстанції, користувався послугами свого представника, обраного на власний розсуд, він у відповідності до ч.4 ст.12 ЦПК несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальної дії.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги понесені сторонами втрати зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції підлягають перерозподілу пропорційно частці задоволених вимог.

В суді першої інстанції при пред`явленні позову Банк сплатив 9 092, 88 грн. З урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь Банку підлягає стягненню компенсація у розмірі 7 356, 85 грн. При подачі апеляції ОСОБА_1 мав сплатити 13 215 грн., проте ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.08.2018 (суддя Маловічко С.В.) розмір судового збору з урахуванням майнового стану відповідача визначено 7 644, 77 грн., які відповідач сплатив 05.09.2018 (а.с.154, 161). З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги Банк має компенсувати відповідачеві його витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 459, 55 грн. Отже, з урахуванням взаємозаліку, з відповідача на користь Банку підлягає стягненню 5 897, 30 грн., що становить різницю між 7 356, 865 грн. і 1 459, 55 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2018 року у цій справі в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги Банку залишити без задоволення.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2018 року в цій справі змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №314-08103-К від 21 березня 2008 року в загальному розмірі 18 249, 02 доларів США (вісімнадцять тисяч двісті сорок дев`ять доларів США 2 центи), із яких за тілом кредиту 17467, 04 доларів США, за відсотками 781, 98 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» 5 897, 30 грн. компенсації судових витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 16 травня 2019 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: О.В. Крилова

Е.А. Онищенко