ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року

м.Суми

Справа №591/3587/18

Номер провадження 22-ц/816/3021/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Хвостик С. Г.

з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 12 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати з орендної плати за землю з 19 вересня 2005 року по 15 листопада 2017 року - 350057,92 грн, витрати з плати за електроенергію з 01 січня 2017 року по 01 жовтня 2017 року - 25843,94 грн, витрати з плати за телефонний зв`язок з 30 серпня 2011 року по 31 березня 2015 року - 2648,49 грн, а всього 378550,35 грн понесених нею витрат на утримання та збереження спільного майна пропорційно частці у спільному майні.

Свої вимоги мотивувала тим, що 19 вересня 2005 року вона взяла в оренду у Сумської міської ради земельну ділянку площею 1,2037 га по АДРЕСА_1 під розміщення парку - розсаднику декоративних рослин з виставочним павільйоном, на якій спільно з відповідачем побудували нежитлове приміщення з наступним розподіленням часток співвласників: ОСОБА_2 - 121/125 часток, ОСОБА_3 - 4/125 часток. Під час будівництва нерухомості нею було укладено договори з постачання житлово-комунальних послуг та стаціонарного зв`язку. У 2014 році між сторонами виник конфлікт у частині розподілу витрат на утримання майна у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою та комунальних витрат. Тому вона ініціювала розірвання укладених договорів, а відповідач, в свою чергу, звернулась до суду з позовом про припинення права на частку у спільному майні та визнання за нею права власності на все майно. Під тиском ОСОБА_2 , 12 листопада 2014 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу її частки у спільному майні, після укладення якого відповідач обіцяла переукласти договір оренди земельної ділянки та відшкодувати протягом року понесені нею витрати на утримання майна, але цього не зробила. Тому, посилаючись на ст. ст. 322, 355, 358, 360 ЦК України, просила стягнути з відповідача на свою користь понесені нею витрати на утримання та збереження спільного майна пропорційно частці у спільному майні.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки нею було надано належні докази понесених витрат по оплаті послуг з постачання електроенергії та стаціонарного зв`язку, а саме акти звіряння взаємних розрахунків. Вказує, що відсутність зобов`язальних відносин щодо орендованої земельної ділянки у відповідача з орендодавцем та орендарем не звільняє Кісіленко Н.А. від обов`язку приймати участь у сплаті витрат з оренди землі, на якій розташоване майно. Вказує, що наявність заборгованості з орендної плати, яка ще нею не сплачена, не може бути підставою для відмови у задоволенні цих вимог позову, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є не лише витрати, які особа понесла, але і витрати, які повинна понести в майбутньому.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач до апеляційного суду не направила.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача - адвоката Пасічника А.В., який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2005 року між Сумською міською радою та підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,2037 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, наданої під розміщеними парку-розсаднику декоративних рослин з виставочним павільйоном, згідно з Українським класифікатором цільового використання - землі комерційного використання, зі строком дії договору до 05 липня 2020 року, зі сплатою орендної плати відповідно до умов договору (а.с. 15-18).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 29 серпня 2013 року за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться виставочний павільйон загальною площею 289,5 кв.м, будинок відпочинку персоналу загальною площею 36,7 кв.м, з наступним розподіленням часток співвласників: ОСОБА_2 .- 121/125 часток, ОСОБА_3 .- 4/125 часток (а.с. 13 14).

12 листопада 2014 року між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 свою частку 4/125 нерухомого майна (нежитлового приміщення) за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 11-12).

Також встановлено, що 30 серпня 2011 року між ПАТ «Укртелеком» та ФОП ОСОБА_3 укладений договір № 518 про надання телекомунікаційних послуг в переліку відповідно до додатку 2 до цього договору, а саме встановлення телефону, номер - 635 940, адреса встановлення не зазначена (а.с. 32-34).

В обґрунтування понесення витрат з оплати стаціонарного зв`язку, позивачем надано акти звіряння розрахунків між ПАТ «Укртелеком» та ФОП ОСОБА_3 (а.с. 24-30).

Факт укладення ОСОБА_3 договору про постачання електроенергії за адресою: АДРЕСА_2 відповідачем не заперечується.

За повідомленням Державної податкової інспекції у м. Сумах заборгованість ФОП ОСОБА_4 зі сплати орендної палати вказаної земельної ділянки станом на 01 листопада 2017 року складає 361630,09 грн (а.с. 21-22).

Рішення суду першої інстанції про відмову у позові мотивоване тим, що у заявлений позивачем період стягнення витрат з оплати послуг з постачання електроенергії майно вже не перебувало у спільній власності сторін. З приводу витрат на оплату телекомунікаційних послуг, то відсутні докази понесення таких витрат саме позивачем, а за зобов`язанням з приводу відшкодування понесених витрат по орендній платі, то у ОСОБА_3 не виник обов`язок по її відшкодуванню на користь позивача.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з встановленими обставинами справи та відповідають вимогами закону.

Так, відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Стаття 322 ЦК України встановлює обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, оскільки майно на праві спільної часткової власності належить усім співвласникам, то останні зобов`язані нести витрати щодо управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів та інших обов`язкових платежів та нести відповідальність за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном, у межах своєї частки у праві спільної часткової власності.

Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які зробили необхідні витрати на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника або співвласників їх відшкодування. Правило статті 360 ЦК України застосовується незалежно від того, хто із співвласників виступив стороною за договірним зобов`язанням щодо спільного майна, за умови, що даний співвласник мав право укладати цей договір.

Підставами позовних вимог ОСОБА_3 , як колишнього співвласника нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , є стягнення на її користь з ОСОБА_5 понесених нею витрат на утримання та збереження спільного майна пропорційно частці у спільному майні, а саме: орендної плати за земельну ділянку, на якій розташовані нежитлові приміщення, плати за електроенергію та телекомунікаційні послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 13, ст. ст. 12, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведені норми права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову, оскільки у заявлений позивачем період стягнення витрат з оплати електроенергії (з 01 січня по 10 жовтня 2017 року) право спільної часткової власності сторін на нежитлові приміщення було припинено (з укладенням договору купівлі-продажу від 12 листопада 2014 року), а надані позивачем акти звіряння розрахунків з ПАТ «Укртелеком» не свідчать про здійснення оплати за такі послуги саме нею, інших належних доказів (квитанції, платіжні доручення, тощо) щодо здійснення такої оплати суду надано не було. Крім того, договір від 30 серпня 2011 року про надання телекомунікаційних послуг не містить відомостей, що такі послуги надавались за адресою спільного майна сторін.

Стосовно вимог про стягнення витрат зі сплати орендної плати за землю, то місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що такі витрати позивачем не понесені, заборгованість ФОП ОСОБА_4 зі сплати орендної палати вказаної земельної ділянки станом на 01 листопада 2017 року складає 361630,09 грн, що виключає можливість застосування ст. 360 ЦК України, яка надає право співвласнику, який зробив необхідні витрати на утримання майна, вимагати від іншого співвласника їх відшкодування.

Доводи скарги про наявність підстав для стягнення витрат з оплати орендної плати на підставі п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, відповідно до якого збитками є не лише витрати, які понесла особа, але і витрати, які повинна понести в майбутньому, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються, відповідно до вимог ч. 6 ст. 367 ЦПК України, оскільки такі підстави позову не були предметом розгляду в суді першої інстанції, так як позивачем не заявлялися. ОСОБА_3 у позовній заяві до суду першої інстанції посилалась на те, що нею витрачено (сплачено) коштів на утримання майна, з урахуванням уточнених позовних вимог, 378550,35 грн, а тому вона звертається до суду з позовом про відшкодування понесених нею витрат пропорційно до частки у спільному майні (а.с. 6, 80).

Отже, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.Г. Хвостик