ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Український Рітейл" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги,-

ВСТАНОВИЛА:

20 липня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ "Український Рітейл" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги. Просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 269714,29 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 91897,44 грн. та вихідну допомогу в розмірі 96 000 грн. (а.с.1-4).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Український Рітейл» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги - відмовлено (а.с.138-141).

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права (а.с.144-148).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала в ТОВ «Український Рітейл» на посаді директора департаменту внутрішнього контролю.

21.10.2016 року директором винесено наказ №325к про зміну умов праці, відповідно якого вирішено з 03.01.2017 року змінено найменування посади директора департаменту внутрішнього контролю на ревізора ревізійно-аналітичної групи департаменту безпеки, розмір окладу якого встановлено на рівні 8 200 грн., затверджено посадову інструкцію ревізора, надано вказівку на ознайомлення директора департаменту внутрішнього контролю ОСОБА_1 зі змінами умов праці.

Також, 21.10.2016 року складено повідомлення на ім`я позивача, яким її повідомлено про зміну суттєвих умов праці. На вказаному повідомленні присутній підпис позивача в графі ознайомлення, однак у графах щодо надання згоди на зміну умов праці або навпаки, відмову від продовження роботи у зв`язку з суттєвими змінами умов праці позивач свого підпису не поставила, вибравши бездіяльну поведінку.

27.04.2017 року відповідачем отримано лист позивача від 24.04.2017 року, яким вона повідомила, що її відсутність на робочому місці з 24.04.2017 року слід сприймати як відмову від прийняття пропозиції про зміну суттєвих умов праці.

05.05.2017 року відповідач надіслав на адресу позивача лист, у якому зазначив, що зміст листа від 24.04.2017 року є незрозумілим, у випадку відмови від продовження праці позивач мала зазначити про це.

Листом від 23.05.2017 року позивач відмовилась складати заяву про відмову від продовження роботи у зв`язку з суттєвими змінами умов праці.

Листом від 09.06.2017 року відповідач повторно запропонував позивачу скласти заяву саме про відмову в продовженні роботи у зв`язку з суттєвими змінами умов праці.

Відповідно довідки про доходи, в травні 2017 року позивачу сплачено 21045,59 грн. за лікарняними листками №554840, 634933, 554922, 554982.

Відповідно табелів обліку робочого часу з 01.05.2017 року по 31.01.2018 року за ОСОБА_1 рахуються прогули.

29.12.2016 року співробітниками відповідача складено акт щодо відмови ОСОБА_1 висловити своє рішення про продовження чи відмову у продовженні роботи у зв`язку із зміною суттєвих умов праці.

14.12.2016 року відповідачем вручено позивачу пропозицію про переведення на посаду керівника ревізійно-аналітичної групи. Цим же листом встановлено строк на надання відповіді до 15.12.2016 року.

Ані довідка про доходи, ані табелі обліку робочого часу не містять інформації щодо посади позивача.

В цей же час, витребувані у відповідача табелі обліку робочого часу за період з 31.01.2016 року по 30.04.2017 року свідчать про те, що позивач займала посаду директора департаменту та починаючи з 26.12.2016 року припинила виходити на роботу у зв`язку з хворобою (з 26.12.2016 року по 31.12.2016 року, з 23.01.2017 року по 27.01.2017 року, з 01.03.2017 року по 10.03.2017 року) та з інших причин, а починаючи з 01.05.2017 року по 31.12.2017 року за позивачем рахуються прогули.

Судом першої інстанції встановлено, що фактично трудові правовідносини між сторонами не припинено, докази повернення позивачу трудової книжки відсутні.

Згідно витягу з розрахунково-платіжної відомості, останнє нарахування заробітної плати позивачу відбулось в грудні 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є звільненою, підстав для застосування положень ст.ст.47, 44, 116, 117 КЗпП України не вбачається.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день увільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум», позивач вважає порушеними свої права щодо термінів здійснення розрахунку при звільненні.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні.

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул є правом, а не обов`язком роботодавця.

Відповідно до ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Якщо працівник відмовився працювати в нових умовах та повідомив про це роботодавця письмово, роботодавець має право розірвати з ним трудовий договір на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України після закінчення двох місяців з моменту попередження. Якщо працівник не бажає працювати в нових умовах праці, роботодавець для звільнення через це повинен виконати ряд дій, а саме: отримати від працівника письмову заяву про те, що він дійсно не бажає продовжувати трудову діяльність після зміни істотних умов праці; видати наказ про припинення трудового договору, де вказати причину звільнення та дату звільнення; внести запис до трудової книжки працівника: «Звільнений у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України»; провести остаточний розрахунок із працівником, а також виплатити вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Судом вірно встановлено, що позивач заяву про звільнення у зв`язку з незгодою із зміною суттєвих умов праці у визначений роботодавцем строк не подавала та припинила в односторонньому порядку виконання покладених на неї за трудовою угодою з 03.01.2017 року, про що в табелі обліку робочого часу містяться відмітки про причини відсутності «інше». Крім того, підстав для застосування положень ст.47, 44, 116, 117 КЗпП України не вбачається, оскільки позивач не є звільненою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у зв`язку з відмовою позивача від прийняття зміни суттєвих умов праці, настали наслідки передбачені п. 6 ч. 1 ст 36 КзпП України у вигляді припинення трудового договору, колегією суддів не приймаються, оскільки розірвання трудового договору з працівником є правом, а не обов`язком роботодавця. Крім того, позивачем не було надано заяву про те, що вона дійсно не бажає продовжувати трудову діяльність після зміни істотних умов праці.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання трудового договору та повернення трудової книжки не заявлялись.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, та спростування висновків суду першої інстанції, а згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду, такі не ґрунтуються на законі і спростовуються вищенаведеним.

Суд першої інстанції повно встановивши фактичні обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його рішення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2018 року у справі - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: