Провадження № 22-ц/801/930/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 рокуСправа № 127/16520/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 11 лютого 2019 року у м. Вінниці суддею цього суду Королем О. П., зі складанням його повного тексту 14 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, мотивуючи його тим, що 02 липня 2001 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_4 , проте, спільне життя не склалося і 13 червня 2018 року шлюб між ними розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області.

Відповідач участі у вихованні та матеріальному утриманні дітей не приймає, проте він є здоровою та працездатною людиною, власником 50 % Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліас-В», яке займається будівництвом житлових та не житлових приміщень, інших осіб на своєму утриманні не має, володіє транспортним засобом, отже може сплачувати аліменти в розмірі 3000 грн на кожну дитину.

Пославшись на вказані обставини та на те, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей, ОСОБА_1 , просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 6000 грн щомісяця з моменту подачі позову і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі у розмірі 4500 грн. щомісячно, які підлягають індексації, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06 липня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, пославшись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження доказів, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього аліменти на кожну дитину в розмірі 972, 00 грн у період з 06 липня 2018 року по 01 грудня 2019 року і в розмірі 1014, 00 грн з 01 грудня 2019 року до досягнення кожною дитиною повноліття.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задоволених вимог, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині не перевіряється.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 03 січня 2003 року, № 117228 від 08 серпня 2008 року відповідно (а. с. 5-6).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2018 року, яке набрало законної сили 14 липня 2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 22 липня 2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 1259, розірвано (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/74692907).

З відзиву на позовну заяву видно, що ОСОБА_2 з позовом про стягнення аліментів на його неповнолітніх дітей погодився частково, просив стягувати з нього аліменти в розмірі 700 грн на кожну дитину до досягнення ними повноліття (а. с. 25-27).

08 листопада 2018 року Приватним підприємством «Спеціалізоване будівельно- монтажне управління № 8» видано ОСОБА_2 довідку за № 4 про те, що він з 12 вересня 2018 року працює на цьому підприємстві на посаді «Монтажник з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій» та його дохід за період з 12 вересня 2018 року по 31 жовтня 2018 року склав 7600, 00 грн, зокрема, за вересень 2018 року 2600 грн, за жовтень 2018 року 5000,00 грн (а. с. 32).

Згідно з випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22 червня 2018 року ОСОБА_2 з 22 грудня 2015 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем за основним видом економічної діяльності «Будівництво житлових і нежитлових будівель» (а. с. 42).

Відповідно до відповіді Головного управління ДФС у Вінницькій області Державної фіскальної служби України від 31 січня 2019 року за № 3450/9/02-32-50-09-01 (а. с. 49-50) Вінницький міський суд Вінницької області повідомлено про те, що ОСОБА_2 з 22 грудня 2015 року перебуває на обліку у Вінницькому управлінні ГУ ДФС у Вінницькій області як фізична особа-підприємець, в період з 01 січня 2017 року по теперішній час здійснює діяльність на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності (3 група 5%), платником ПДВ не зареєстрований.

В період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року згідно поданої декларації платника єдиного податку № від 07 лютого 2018 року сума задекларованого доходу 633619,00 грн. В період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року згідно поданої декларації платника єдиного податку № 25342 від 23 січня 2019 року сума задекларованого доходу 321820,00 грн.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів ОСОБА_2 в період з 01 січня 2018 року по 30 вересня 2018 року отримував доходи з таких джерел: ТОВ «Ольга» - 231710,00 грн та 136200,00 грн (дохід, виплачений са); ТОВ «Агро-Форте» - 17280,00 грн та 71970,00 грн (дохід, виплачений са); АДРЕСА_1 10000, 00 грн (продаж (обмін) рухом); ПП «СБМУ-8» - 2600, 00 грн (заробітна плата) (а. с. 51).

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_2 подано наступні документи.

Довідку Приватного підприємства «Спеціалізоване будівельно- монтажне управління № 8» від 03 квітня 2019 року про те, що ОСОБА_2 15 листопада 2018 року був звільнений з посади монтажника металевих конструкцій за власним бажанням згідно наказу № 93-к від 15 листопада 2018 року (а. с. 72).

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 березня 2019 року у справі № 344/15832/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція ІФ» до Управління держпраці в Івано-Франківській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , про скасування Акту спеціального розслідування нещасного випадку Форми Н-5, Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, якою призначено судово-почеркознавчу експертизу за клопотанням ОСОБА_2 (а. с. 78).

Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліас-В» від 28 березня 2019 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність ОСОБА_6 свою частку у статутному капіталі товариства за 5000,00 грн (а. с. 79).

Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліас-В» від 28 березня 2019 року, згідно з яким ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_6 прийняв частку у статутному капіталі товариства у розмірі 50%, яка в грошовому еквіваленті становить 5000,00 грн (а. с. 80).

29 березня 2019 року ОСОБА_2 для проведення реєстраційної дії «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах» надав державному реєстратору документи за описом (а. с. 81).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями ст. ст.180, 183, 185, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (ст. ст. 198, 199).

Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд першої інстанції, встановивши вказані обставини, зокрема, що діти сторін у справі проживають разом із позивачем, враховуючи матеріальне становище відповідача, відсутність у нього регулярного доходу, проте здійснення ним підприємницької діяльності, відсутність на його утриманні інших осіб, які є непрацездатними, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів, який є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей сторін у справі, враховуючи рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у тому числі й щодо їх утримання, становить 4500 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо надання позивачем неправдивої інформації щодо розміру її заробітної плати, оскільки відповідачем не надано суду жодного доказу для спростування її доводів, водночас, суд звертає увагу, що, в розумінні ст. 182 СК України, матеріальне становище того з батьків, разом з яким проживає дитина, не є обставиною, яку повинен враховувати суд при визначенні розміру аліментів.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо його безпосередньої участі в матеріальному забезпеченні дітей шляхом придбання їм одягу, витрат на навчання, послуги, розваги та фінансування духовного розвитку, оскільки такі витрати є додатковими витратами на дітей, що викликані особливими обставинами та розвитком дітей, та не можуть бути враховані при визначенні розміру щомісячних аліментних зобов`язань.

Оцінивши доводи апеляційної скарги про неповноту встановлених судом першої інстанції обставин щодо відсутності у відповідача доходу, що підтверджується довідкою ПП «Спеціалізоване будівельно-монтажне управління № 8» від 03 квітня 2019 року про його звільнення 15 листопада 2018 року та договором купівлі продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Еліас-В» від 28 березня 2019 року, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими у зв`язку з тим, що вказані докази відповідач до місцевого суду не подавав, письмово не повідомляв про об`єктивні причини неможливості їх надати, клопотання про встановлення додаткового строку для подання цих доказів не заявляв, а отримав їх через два місяці з моменту ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. ч. 3, 4, 5 ст. 83 ЦПК України).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що оскільки відповідачем не здійснено жодних дій, передбачених процесуальним законодавством для подання до суду першої інстанції доказів на підтвердження обставин відсутності у нього роботи та доходу, не надано апеляційному суду доказів неможливості їх подання до місцевого суду з причин, що об`єктивно не залежали від нього, отже відповідно до положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази про звільнення ОСОБА_2 15 листопада 2018 року з роботи та продаж його частки у статутному капіталі ТОВ «Еліас-В» апеляційним судом не приймаються.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що звільнення відповідача з ПП «Спеціалізоване будівельно-монтажне управління № 8» та продаж частки у статутному капіталі ТОВ «Еліас-В» не підтверджують відсутність у нього будь-якого іншого доходу, оскільки, крім того, згідно з відомостями Головного управління ДФС у Вінницькій області Державної фіскальної служби України від 31 січня 2019 року ОСОБА_2 з 22 грудня 2015 року по теперішній час здійснює діяльність як фізична особа-підприємець.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII визначено фінансову участь відповідача в утриманні дітей у розмірі не менше 50% розміру прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, а саме в розмірі 972, 00 грн у період з 06 липня 2018 року по 01 грудня 2019 року і в розмірі 1014, 00 грн з 01 грудня 2019 року до досягнення кожною дитиною повноліття.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку".

Отже, визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням, водночас, при присудженні аліментів враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Текст постанови виготовлено 30 травня 2019 року.