Справа № 357/4109/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Тодосієнко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №6 м. Біла Церква цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

Заявниця звернулась до суду з вказаною заявою мотивуючи тим, що з 26.03.2013 року її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу за контрактом у складі Збройних сил України. Місцем служби була 72-га окрема механізована бригада ЗСУ, в/ч пп НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 , у складі якої він обіймав посаду старшого розвідника-оператора розвідувальної роти та мав звання молодшого сержанта. При цьому, в період з 01.05.2014 року по 08.08.2017 року; з 03.09.2014 року по 31.05.2015 року; з 11.06.2015 року по 31.08.2015 року; з 11.09.2015 року по 31.10.2015 року; з 11.11.2015 року по 31.12.2015 року; з 11.01.2016 року по 23.06.2016 року; з 11.10.2016 року по 29.11.2016 року він брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на територіях Донецької та Луганської областях. В листопаді 2016 року ОСОБА_2 виконував службові обов`язки в районі міста Авдіївка Донецької області та 29.11.2016 року, близько 20 год. 00 хв., під час несення служби на спостережному посту, військовослужбовець потрапив під мінометний обстріл з боку іррегулярних збройних формувань Російської Федерації, в результаті якого отримав несумісні з життям поранення та загинув. В результаті загибелі сина заявниці було виключено зі списків особового складу в/ч пп НОМЕР_1 та зі складу ЗСУ. Отримане нею посвідчення від 2016 року дає їй право на пільги, встановлені для членів сімей військовослужбовців, які загинули під час проходження військової служби. Заявниця, вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. У зв`язку з чим, заявниця просить встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , при виконанні обов`язку військової служби 29.11.2016 року в районі міста Авдіївка Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Звернення до суду з указаною заявою обумовлено тим, що вона має на меті визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим виникненням права на отримання допомоги від гуманітарних організацій.

В судове засідання заявниця не з`явилась, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримала.

Представники заінтересованих осіб до суду не з`явились, про час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, по справі встановлено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 30.04.1999 року Міським відділом №2 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області (а.с.22-27).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у заявника ОСОБА_1 народився син ОСОБА_2 , що підтверджується фотокопією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 (а.с.28).

26.03.2013 року син заявниці ОСОБА_2 був призваний Білоцерківським ОМВК Київської області, проходив військову службу в військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді старшого розвідника-оператора розвідувальної роти. (а.с. 29).

Син заявниці ОСОБА_2 , приймав безпосередню участь в бойових діях в зоні АТО з 01.05.2014 року по 08.08.2017 року; з 03.09.2014 року по 31.05.2015 року; з 11.06.2015 року по 31.08.2015 року; з 11.09.2015 року по 31.10.2015 року; з 11.11.2015 року по 31.12.2015 року; з 11.01.2016 року по 23.06.2016 року; з 11.10.2016 року по 29.11.2016 року на території Донецької та Луганської областей в складі в/ч пп НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 08.12.2016 року №4/862 (а.с.83).

В лікарському свідоцтві про смерть від 30.11.2016 року № 2271 та довідки про причини смерті від 08.12.2016 року №4/8862 зазначено, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 від травми органів грудної клітини в комбінації з травмами органів черевної порожнини та вибухової травми в зоні АТО в районі м. Авдіївка Донецької області (а.с. 96-99), а в свідоцтві про смерть серії НОМЕР_5 від 02.12.2016 року встановлено, що загибель сина заявниці, ОСОБА_2 , сталася ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Авдіївка Донецькій області, Україна (а.с.93) .

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 02.12.2016 року №356 ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю (а.с.97).

Протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень, контузій, травм, каліцтв №5264 від 28.12.2016 року встановлено, що травма молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_2 , 1994 р.н. «Травма органів грудної клітки в комбінації з травмами органів черевної порожнини. Вибухова травма. Ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків», яка стала причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 травма та причина смерті, пов`язані із захистом Батьківщини. (а.с.96).

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що факт смерті ОСОБА_2 під час проходження ним служби підтверджується належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-80 ЦПК України.

Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

ОСОБА_1 звернулась до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення статусу ОСОБА_2 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.

Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Крім того, обгрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що ОСОБА_2 загинув при виконанні військової служби 29.11.2016 року в районі міста Авдіївка Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявниця акцентувала увагу суду на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між його загибеллю та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Отже, дослідженими в суді доказами стверджується факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язків військової служби 29.11.2016 року в районі міста Авдіївка Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Крім того, встановлення цього факту відповідно до наведеного вище в рішенні породжує юридичні наслідки, оскільки судове рішення про встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язків військової служби 29.11.2016 року в районі міста Авдіївка Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України може слугувати підставою для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року.

Встановлення зазначеного юридичного факту іншим способом, окрім судового неможливо, аналіз зібраних по справі доказів та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви про встановлення факту загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язків військової служби 29.11.2016 року в районі міста Авдіївка Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що передбачено ч.1 ст. 315 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ч. 4 ст. 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 293, 273, 315-319, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 29.11.2016 року в районі міста Авдіївка Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржене.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБ. І. Кошель