ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 травня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6763/18

Головуючий у першій інстанції - Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/664/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Державна казначейська служба України,

третя особа: Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 березня 2019 року (ухвалене о 16:30, повний текст рішення складено 20 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, -

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила стягнути на її користь на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 200 000 грн шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Позов обґрунтовувала тим, що вона та її дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мають статус потерпілих внаслідок аварії на ЧАЕС.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.04.2014, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2014, визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради (далі - УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради) та зобов`язано нарахувати та виплатити позивачці щомісячну допомогу на дитину - ОСОБА_2 , відповідно до п. 6 ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50 % мінімальної заробітної плати, незалежно від інших виплат з урахуванням виплачених сум, починаючи з 01.02.2014 і проводити перерахунок виплат в зв`язку зі збільшенням мінімального розміру заробітної плати. Однак, станом на 01.10.2018 судове рішення не виконане взагалі - перерахунок УПСЗН Новозаводської районної у місті Чернігові ради не проведено, кошти не виплачено.

Дитині позивачки встановлена інвалідність, він постійно перебуває на лікуванні, потребує постійного медичного нагляду, ліків, посиленого харчування та догляду. На даний час перебуває на диспансерному обліку у лікаря - невропатолога з діагнозом «епілепсія».

Тривалим невиконанням судового рішення позивачці та її дитині завдана моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенням необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, почуття розпачу, зверненням до суду за захистом порушених прав, душевними стражданнями. Своєчасна виплата всіх належних сум дала б можливість своєчасно і повно пролікуватися, отримувати санаторно-курортне лікування, належне харчування. Враховуючи глибину та тривалість заподіяних душевних страждань, тривалість вчиненого правопорушення (кошти не лише не виплачені, а навіть не нараховані більше 4 років) позивачка вважає достатньою компенсацією стягнення 200 000 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через ДКС України, шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади на користь ОСОБА_1 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДКС України просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії, зокрема Казначейства, були визнані незаконними, при цьому, факт неправомірності(незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди.

Враховуючи, що відповідач у справі - УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради не є державним органом, посилання суду на норми ст. 1167, 1173 ЦК України, на думку заявника, є необґрунтованим, а рішення про стягнення шкоди з бюджету є помилковим.

Заявник зазначає, що судом не проаналізовано, чи дійсно позивачці заподіяно страждання (фізичні, душевні або психічні) та не зазначено у чому конкретно вони полягали; не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо); у рішенні відсутні посилання на стан здоров`я позивачки, чи зазнавала вона вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачці час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вказує, що при визначенні розміру відшкодування мають бути враховані вимоги розумності і справедливості такого відшкодування, яке не повинно призводити до збагачення позивачки за рахунок Держави.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні. У зв`язку з тим, що УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради умисно не здійснює нарахування допомоги на дитину відповідно до вищевказаного рішення суду, попри всі гарантії, прописані у законах України, через бездіяльність державних органів, вказане рішення суду не можливо виконати ніяким чином.

Стягнення судом першої інстанції морального відшкодування здійснено з держави Україна, є наслідком тривалого невиконання державою рішення суду та безпосередньо не пов`язано з неправомірними діями ДКС України як юридичної особи у відповідних правовідносинах.

Позивачка наголошує, що згідно практики Європейського суду з прав людини сума моральної шкоди за тривале невиконання державою Україною рішень судів визначена у пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46), становить 4800 євро та має бути конвертована у національну валюту. Крім того, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року, Європейський суд з прав людини вирішив, що заяви щодо тривалого невиконання державою - Україною рішень судів повинні виконуватись в рамках виконання пілотного рішення «Юрій Миколайович Іванов проти України», включаючи надання відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень судів.

У відзиві на апеляційну скаргу УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради зазначило, що частково погоджується зі змістом і вимогами апеляційної скарги та просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

З метою виконання постанови суду Управління здійснило розрахунок щомісячної виплати на дитину ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2014 року до 31 серпня 2014 року відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції, яка діяла до 01 січня 2015 року). Управління не має можливості виконати постанову суду про зобов`язання здійснити виплату позивачу щомісячної виплати на дитину у зв`язку з тим, що бюджетні призначення на забезпечення виконання судових рішень за програмами соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у Державному бюджеті на 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки не передбачені, видатки на зазначені цілі не затверджувались у кошторисах розпорядників бюджетних коштів та у відповідних паспортах бюджетних програм.

Вважає, що позивачка не довела факту заподіяння їй моральної шкоди. Протиправність дій чи бездіяльності Управління як відповідача позивачкою не доведена. Таким чином, у зв`язку з відсутністю факту заподіяння моральної шкоди, не доведенням протиправності дій чи бездіяльності Управління, вина Управління щодо невиконання постанови суду відсутня.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка наполягала на законності рішення суду першої інстанції та просила відхилити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суд першої інстанції - зміні шляхом зменшення стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суми відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.04.2014, яка набрала законної сили, було встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась і не сплачується щомісячна допомога на дитину позивачки - ОСОБА_2 відповідно до п. 6 ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а отже, протиправними діями відповідач безсумнівно завдав позивачці моральної шкоди.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.04.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2014, визнано неправомірними дії УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради щодо виплати ОСОБА_1 допомоги на дитину у розмірі меншому, ніж визначено п. 6 ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну допомогу на дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до п. 6 ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі 50 % мінімальної заробітної плати, незалежно від інших виплат з урахуванням виплачених сум, починаючи з 01.02.2014 і проводити перерахунок виплат в зв`язку зі збільшенням мінімального розміру заробітної плати(а.с. 10-12).

На виконання вказаного судового рішення Новозаводським районним судом м. Чернігова 18.06.2014 видано позивачці виконавчий лист, який знаходиться на примусовому виконанні у ВПВР УДВС ГУЮ у Чернігівській області (а.с. 25, 157-158).

25.06.2014 державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Чернігівській області відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа ВП № 43812513 (а.с. 25, 159). Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» організовано та проводяться виконавчі дії (а.с. 18-19, 24, 25 зворот - 27, 160, 164-174, 177, 178).

Зокрема, 29.08.2014 за № 02.01-25/987-1, 14.01.2015 за № 02.01-25/987-1, 02.04.2015 за № 02.01.-25/352/1, 15.04.2015 за № 02.01-25/352/1, 27.11.2015 за № 02.01-25/352/1 та 10.05.2016 за № 02.01-25/36/1 УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради направлялись вимоги державного виконавця щодо виконання рішення суду (а.с. 160,164,165,167,173, 175).

Постановою державного виконавця від 18.09.2015 на УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради було накладено штраф за невиконання рішення суду (а.с. 166, 168-171).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.11.2015 залишено без змін ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014, якою скасовано ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.11.2014 та у задоволенні подання головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Чернігівській області про заміну сторони виконавчого провадження (боржника) - УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради на УПСЗН Деснянської районної у м. Чернігові ради - відмовлено (а.с. 16-17, 161-163).

Згідно ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.03.2016 у задоволенні подання ВПВР УДВС ГУЮ у Чернігівській області про зміну способу та порядку виконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.04.2014, у справі № 751/3105/14, шляхом стягнення з УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої суми грошового стягнення в розмірі 4 147,50 грн відмовлено (а.с. 174).

Листами від 09.03.2016 № 2470/05 та від 17.01.2017 № Т-5 УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради повідомило ОСОБА_1 , що виконало рішення суду в частині зобов`язання здійснити останній нарахування щомісячної допомоги на дитину за період з 01.02.2014 по 31.08.2014, згідно якого сума доплати становить 4 147,50 грн, а з 01.09.2014 нарахування має проводити Управління праці та соціальної захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради. Також зазначено, що п. 6 ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виключено на підставі Закону № 76-VІІІ від 28.12.2014 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» і з 01.01.2015 виплата не проводиться (а.с. 20-23, 86).

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.09.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2016, задоволено заяву ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення. Роз`яснено постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.04.2014 у справі № 751/3105/14 провадження № 2-а/751/119/14, вважаючи кінцевою датою нарахування та виплати щомісячної допомоги на дитину - досягнення ОСОБА_2 18 років (а.с. 13-15, 176).

31.07.2017 ВПВР УДВС ГТУЮ в Чернігівській області звернулося до Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області з повідомленням про вчинення боржником кримінального правопорушення (а.с. 178-179).

Станом на день звернення ОСОБА_1 до суду (01.10.2018) постанова Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.04.2014 не виконана, тобто судове рішення не виконується більше чотирьох років.

З матеріалів справи вбачається, що УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради неодноразово зверталося до вищестоящих органів з метою вирішення питання фінансування з Державного бюджету на забезпечення виконання судових рішень за програмами соціального захисту населення, які фінансуються з Державного бюджету, або внесення змін до чинного законодавства, які б дали можливість виконувати рішення судів зобов`язального характеру, ухвалені після 01.01.2013, відповідно до Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440 (а.с. 87-123)

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні, ухваленому 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії», для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування.

У справі KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Норми ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

З огляду на викладені норми чинного законодавства, саме на ДКС України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

За таких обставин, навіть за відсутності бездіяльності ДКС України щодо виконання рішень суду, ухвалених на користь позивачки, наявні підстави для стягнення з держави, як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів, заподіяної позивачці тривалим невиконанням судових рішень моральної шкоди.

Статтею 1173 ЦК України передбачено відшкодування саме державою шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органу державної влади.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Враховуючи вищевикладене, виходячи з аналізу численної практики Європейського суду з прав людини, позицій Верховного Суду, положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та національного законодавства, є помилковими доводи апеляційної скарги про те, що не існує жодного судового рішення, яким би дії, зокрема Казначейства, були визнані незаконними.

Висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України через ДКС України, шляхом списання коштів з рахунку призначеного для відшкодування шкоди є наслідком тривалого невиконання державою рішення суду та не пов`язано з неправомірними діями ДКС України як юридичної особи у відповідних правовідносинах.

Є хибними доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по справі - УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради не є державним органом, а тому посилання суду на норми ст. 1167, 1173 ЦК України є необґрунтованими, а рішення про стягнення шкоди з бюджету є помилковим, оскільки Управління є місцевим органом державної виконавчої влади і обов`язок відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прямо встановлений ст. 1173 ЦК України та Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Отже, встановивши, що виконання зазначеного у позові судового рішення, було гарантовано державою, однак на протязі більше чотирьох років воно не було виконано через бездіяльність державних органів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав та необхідність стягнення на користь позивачки морального відшкодування з Державного бюджету України через ДКС України, шляхом списання коштів з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади.

Проте, апеляційний суд не може погодитися з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди та вважає, що він підлягає зменшенню.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову, ОСОБА_1 у своєму позові та відзиві на апеляційну скаргу посилалася на ту обставину, що вона з дитиною мають статус потерпілих від Чорнобильської катастрофи та у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, яким позивачка захистила свої законні права та інтереси, їй спричинено моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенням необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, почуття розпачу у зв`язку з довготривалим виконанням судових рішень, зверненням до суду за захистом порушених прав, душевними стражданнями. Своєчасна виплата всіх належних сум дала б можливість своєчасно і повно пролікуватися, отримувати санаторно-курортне лікування, належне харчування.

Зазначене підтверджується матеріалами справи, зокрема, судовими рішеннями, матеріалами виконавчого провадження та медичними документами.

Як встановлено судами за період з 01.02.2014 по 31.08.2014 УПСЗН Новозаводської у м. Чернігові ради ОСОБА_1 було нараховано 4 147,50 грн, проте, ця сума не була їй виплачена та фактично на сьогоднішній день рішення суду не виконано.

Позивачка є потерпілою внаслідок аварії на ЧАЕС, віднесена до 2 категорії постраждалих від Чорнобильської катастрофи (а.с. 9а), та має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі статусом дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.

У матеріалах справи наявні численні медичні документи з яких вбачається, що син позивачки має проблеми зі здоров`ям, з 29.05.2008 йому встановлена інвалідність, має діагноз «Епілепсія» та численні супутні захворювання, проходить щорічне стаціонарне лікування, перебуває під «Д»-наглядом лікаря невропатолога, дитячого психіатра та педіатра (а.с. 28-48).

Враховуючи встановлені обставини справи, час, на протязі якого рішення суду фактично не виконується, апеляційний суд вважає, що з врахуванням вимог розумності і справедливості, достатнім розміром відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди буде 60 000 грн, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутого відшкодування моральної шкоди з 100 000 грн до 60 000 грн.

Оскільки апеляційну скаргу ДКС України задоволено частково (на 40 000 грн, що від 100 000 грн становить 40%), у матеріалах справи наявні докази сплати заявником судового збору (а.с. 214), позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до приписів п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України ДКС України необхідно компенсувати 600 грн (1 500 грн х 40%) судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 141 ч. 7, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 березня 2019 року - змінити, зменшивши стягнуту з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди з 100 000 (ста тисяч) грн до 60 000 (шестидесяти тисяч) грн.

Судовий збір за апеляційний розгляд справи в розмірі 600 (шістсот) грн компенсувати Державній казначейській службі України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 червня 2019 року.

Головуючий Судді: