Ухвала

25 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 357/456/18

провадження № 61-3321ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року, ухвалене у складі судді Кошель Л. М., та постанову Київського апеляційного суду від 03 січня

2019 року, ухвалену у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1. про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що на підставі виконавчого напису № 1-3699, виданого 03 квітня 2009 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т. І. у липні 2016 року вона сплатила на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 73 940,00 грн за договором позики, виконавчий збір у розмірі 7 394,00 грн та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 100,00 грн. 15 вересня 2016 року постановою державного виконавця Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Такуєва О. В. виконавче провадження № 42203689 було закінчено. У березні 2017 року вона подала до суду позов до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір позики укладений

16 липня 2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 у частині позичальника ОСОБА_2 Визнано недійсним договір іпотеки укладений 16 липня 2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_1

З урахуванням викладеного, вважала, що відповідач безпідставно набула кошти, сплачені позивачем на виконання умов договору позики, а тому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь кошти у сумі 73 940,00 грн та збитки у розмірі 7 494,00 грн.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від

03 січня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті кошти в сумі 73 940,00 грн та збитки, понесені позивачем з оплати виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій в сумі 7 494,00 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 січня 2019 року, в якій заявник просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 81 434 грн 00 коп. (73 940,00+7 494,00), яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00*100=192 100).

Ураховуючи наведене, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету МіністрівРади Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення безпідставно набутих коштів, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик