Номер провадження: 22-ц/813/1552/19
Номер справи місцевого суду: 495/4857/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі:

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 липня 2016 року у складі судді Шевчука Ю.В.,

встановив:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення суми за договором позики. Позов обґрунтовано тим, що 02 березня 2016 року між ОСОБА_1 та відповідачами укладено договір позики, згідно умов якого вона передала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50000 гривень, а відповідачі зобов`язалися повернути їх до початку червня 2016 року.

У визначений строк боржники не повернули позичену суму грошових коштів, у зв`язку з чим передали їй 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 66,6 кв.м, житловою площею 51,3 кв.м, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 60,2 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, літніх кухонь літ. «В,Д», навісу літ. «Г», споруд №1-3, а також правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно.

ОСОБА_1 вважає, що до неї перейшло право власності на частину житлового будинку, який розташований за вищевказаною адресою, однак вона не має жодного документа, який би підтверджував її право власності на зазначений об`єкт нерухомості, тому просила суд визнати за нею право власності на 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 66,6 кв.м, житловою площею 51,3 кв.м, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 60,2 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, літніх кухонь літ. «В,Д», навісу літ. «Г», споруд №1-3.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 липня 2016 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 66,6 кв.м, житловою площею 51,3 кв.м, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 60,2 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, літніх кухонь літ. «В,Д», навісу літ. «Г», споруд №1-3. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з невиконанням свого зобов`язання за договором позики в частині повернення грошових коштів, відповідачами передано ОСОБА_1 2/5 частини спірного житлового будинку та правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_4 , особа, яка участі у справі не приймала. В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права та її прав ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, про відмову у задоволенні позову. Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що, задовольнивши позов ОСОБА_1 суд першої інстанції порушив її право власності на 2/15 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке вона набула на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.10.2018 року в складі судді Заїкіна А.П. відкрито провадження у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.10.2018 року в складі суддів Заїкіна А.П., Ващенко Л.Г., Таварткіладзе О.М. справу призначено до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 19.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 02 березня 2016 року між ОСОБА_1 та відповідачами укладено договір позики, згідно умов якого вона передала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50000 гривень, а відповідачі зобов`язалися повернути їх до початку червня 2016 року.

У визначений строк боржники не повернули позичену суму грошових коштів, у зв`язку з чим передали їй 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 66,6 кв.м, житловою площею 51,3 кв.м, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 60,2 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, літніх кухонь літ. «В,Д», навісу літ. «Г», споруд №1-3, а також правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно.Як вбачається з розписки, відповідачі зайняли у позивачки 50000 гривень на власні потребі, та зобов`язався повернути вказану суму до початку червня 2016 року.

Відповідно до статей 526, 527, 530, 532 ЦК України, зобов`язання повинно бути виконане належними сторонами, у встановлений договором або законом строк, у встановленому місці, встановленим у договорі чином.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вказана розписка відповідає встановленій формі договору позики, згідно ст. 1047 ЦК України.

З договору позики, укладеного між сторонами вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язалися передати позивачці 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 66,6 кв.м, житловою площею 51,3 кв.м, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 60,2 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, літніх кухонь літ. «В,Д», навісу літ. «Г», споруд № 1-3, у разі якщо він не виконає своїх зобов`язань.

Згідно ст. 1052 ЦК України, у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

У зв`язку з невиконанням свого зобов`язання за договором позики в частині повернення грошових коштів, відповідачами передано ОСОБА_1 2/5 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 66,6 кв.м, житловою площею 51,3 кв.м, житлового будинку літ. «Б», загальною площею 60,2 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м, літніх кухонь літ. «В,Д», навісу літ. «Г», споруд № 1-3, та правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно.

У відповідності до ст. 600 ЦК України, зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

Передання відступного є одним із способів припинення зобов`язання за згодою сторін. В даному випадку сторони дійшли згоди щодо того, що замість виконання зобов`язання, тобто повернення суми грошових коштів переданих боржникові позивачем, та які становлять його зміст, боржник виконує інші дії, а саме передає нерухоме майно кредиторові.

Аналізуючи положення вищезгаданої статті, об`єктом відступного може бути нерухоме майно (розмір вартості встановлюється сторонами), переданням відступного можуть припинятися договірні зобов`язання, обов`язковість досягнення згоди на припинення зобов`язань відступним повинно бути належним чином зафіксоване. Домовленість щодо передачі відступного замість виконання зобов`язання може бути досягнута як до, так і після порушення такого зобов`язання. Розмір відступного відповідно до положень статті, встановлюється сторонами. Відступне має бути оформлене договором, в якому вказуються розмір відступного, порядок та строк його надання.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 , що оскаржуваним судовим рішенням порушено її право власності на 2/15 частин спірного будинку, яке вона набула за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2008 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 210 ЦК перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів, встановлюються законом. На момент прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в Україні вже сформувалася певна система реєструючи органів та порядку реєстрації.

Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим Міністерством юстиції України (наказ від 7 лютого 2002 року №7/5), було запроваджено державний реєстр прав на нерухомість, держателем якого визначено Міністерство юстиції України. До прийняття Закону України про державну реєстрацію прав на нерухомість, відповідно до Тимчасового положення, функції з державної реєстрації здійснювали органи, визначені окремими нормативно-правовими актами.

На виконання Указу Президента України від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» Міністерство юстиції України спільним з іншими відомствами наказом від 26.02.2003 року встановило, що а) реєстрація земельних ділянок та прав на них здійснюється у складі державного реєстру земель, а функції Адміністратора Державного реєстру земель має виконувати Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах; б) реєстрація об`єктів нерухомого майна та прав на них здійснюється у Реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно з Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, функції Адміністратора Реєстру прав власності на нерухоме майно здійснюється державним підприємством «Інформаційний центр» Мін`юсту України, а функції реєстратора - органами БТІ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» №1088 підтримано такий порядок державної реєстрації до моменту створення (до 1 січня 2005 року) Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно, а також встановлено, що після його створення державна реєстрація земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них мають проводитись виключно Центром державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах. Постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 26 травня 2004 року було створено Державний реєстр правочинів, держателем якого визначено Міністерство юстиції України, Адміністратором якого визначено ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Вищезазначеною постановою Кабінету Міністрів України було також затверджено Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, згідно з яким реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Ті ж нотаріуси, які не мають доступу до єдиної комп`ютерної бази даних Реєстру, в день посвідчення правочину надсилають один його примірник реєстратору, який в день отримання примірника вносить відповідний запис до Реєстру.

Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», який визначив правові, економічні, організаційні засади створення у складі державного земельного кадастру єдиної системи державної реєстрації речових прав на земельні ділянки та інше нерухоме майно, їх обмежень, систему органів державної реєстрації прав складають центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів, створена при ньому госпрозрахункова юридична особа (центр земельного кадастру) та її відділення на місцях, які є місцевими органами державної реєстрації прав. Держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів, а Адміністратором Державного реєстру прав є центр земельного кадастру, який здійснює його ведення (ст. 5).

Як зазначено у Прикінцевих положеннях Закону, до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами БТІ.

Зі змісту договору купівлі-продажу домоволодіння №879219 від 07.10.2008 року вбачається, що сторонам було роз`яснено нотаріусом, що, відповідно до ст. 210 ЦК України договір підлягає державній реєстрації.

Проте, зазначений договір купівлі - продажу не зареєстровано в установленому законом порядку, що також було підтверджено представником ОСОБА_4 адвокатом Шаркевич Я.В. в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням права та обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалися. Доказів, які б спростували встановлені судом обставини, матеріали справи не містять та апелянтом не надані. Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 23 травня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець