Справа № 463/6643/18 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/818/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3, представника ЛНУ ім. І. Франка - Гудз Б.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року у справі за позовом Львівського національного університету імені Івана Франка до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права власності, повернення нерухомого майна, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року заяву позивача - Львівського національного університету імені Івана Франка про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Львівського національного університету імені Івана Франка до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про державну реєстрацію права власності, повернення нерухомого майна - задоволено.

У порядку забезпечення позовних вимог, до розгляду справи по суті:

накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - будинок за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005р.).

заборонено будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо набуття права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 а (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005р.).

Копію ухвали для відома та виконання направлено в Личаківський ВДВС ГТУЮ у Львівській області.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1

В апеляційній скарзі посилається на те, що позивачем не подано жодного доказу на підтвердження вчинення відповідачем будь-яких намірів відчуження будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Просить скасувати ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року про забезпечення позову та направити справу для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про витребування майна - будинку за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005р.) з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 ; скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна - будинок за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005р.) за ОСОБА_1 ; повернення об`єкта нерухомого майна - будинку за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005р.) в оперативне управління ЛНУ ім. І. Франка. Як на підставу позову посилається на те, що вказаний об`єкт нерухомості є державним майном, що закріплено за Університетом на праві оперативного управління, проте внаслідок підроблення документів вибуло з володіння позивача та в кінцевому, право власності зареєстровано за відповідачем.

Одночасно з позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - будинок за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005р.) та заборони іншим особам вчиняти дії щодо набуття права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 8777815 від 10.02.2005р.). Мотивує тим, що відповідач як власник спірного майна вправі його відчужити, що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Крім того, відповідач також має намір набути право власності на земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, яку також може в подальшому відчужити.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою до застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2225цс16 в постанові від 12.10.2016р. сформулював правову позицію про те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, як зазначив Верховний Суд України, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до поданих матеріалів, відповідач є власником спірного житлового будинку згідно договору дарування від 14 грудня 2004р., та крім цього, ухвалою Львівської міської ради № 3921 від 09 вересня 2010р. відповідачу надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 . На даний час, відповідно до листа відповідача від 17 липня 2018р., останній запропонував позивачу узгодити межі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .

З огляду на зазначене, враховуючи предмет позовних вимог, те, що відповідач як власник житлового будинку вправі його відчужити, суд першої інстанції обґрунтовано вважав заяву в частині накладення арешту підставною та постановив ухвалу про її задоволення, оскільки ненакладення арешту може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Оскільки такий будинок, а також земельна ділянка, призначена для його обслуговування становить цілісний об`єкт нерухомості і відповідач вживає заходів щодо оформлення права власності на таку земельну ділянку, суд також підставно задовольнив заяву.

Колегія суддів враховує, що між сторонами дійсно виник спір, предметом якого є нерухомість і вжиття заходів до забезпечення позову є вмотивованим, співмірним із заявленими позивачем вимогами, та не порушує прав відповідача щодо володіння та користування спірним майном.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є правильними та ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів, а відтак, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу про забезпечення позову залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 травня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.